Volker Kutscher

Spis Vaterland

Originální název: Die Akte Vaterland,

vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany, 2012

Překlad Tomáš Butala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2012, 2014, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Originally published in the German language as „Die Akte Vaterland“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2019

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover photo © ullstein bild

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9079-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9080-2 (mobi)

Rok 1932 bude naším rokem, rok konečného vítězství republiky nad jejími protivníky. Už ani den, už ani hodinu nechceme zůstávat v defenzivě – my zaútočíme! Útok na celé čáře! Náš nástup musí být součástí všeobecné ofenzívy. Dnes zvoláme – zítra udeříme!

KARL HÖLTERMANN, SPD, PROSINEC 1931

PROLOG

Neděle 11. července 1920

Je už zase venku a plíží se lesy, opustil svůj úkryt a prochází hvozdy, nikdo ho neuslyší, nikdo ho neuvidí. Ve vzduchu visí nazlátlá lenivost, i ve stínu stromů cítí teplo dne, léto vtáhlo do kraje se vší silou. Lipové květy šíří svou vůni a ozimý ječmen v polích u Markowsken také. Tokala se zastaví a zhluboka se nadechuje. Cítí už i jezero a těší se na koupel v chladné, hebké vodě.

Čím blíže je svému cíli, tím pomalejší jsou jeho pohyby. Je plachý, a když se někdy ukáže, tak jen proto, aby lidem nahnal strach. Nemá rád, když chodí do jeho lesa, nemá rád jejich hlasité volání, bezohledné dupání v podrostu, jejich opovržení vůči všemu, co je mu svaté. V jeho chatě visí zrcadlo a někdy, než vyjde ven, si pomaže tvář černou hlínou, až z ní svítí jen oči, a když vycení zuby, vypadá jako šelma. Za soumraku je díky tomu skoro neviditelný, ale teď stojí slunce vysoko na obloze a on maskování nepotřebuje. O to opatrněji se pohybuje, jeho mokasíny jsou z losí kůže, našlapuje v nich tiše jako kočka.

Tokala musí dávat pozor, jezero už patří k jejich říši, mohl by tu narazit na lidi. Do jeho lesů se neodvažují, tam mají strach, strach z bažin a z Kaubuka.

Kaubuk. Ano, takhle mu říkají, protože pro něj jiné jméno nemají. Jeho staré jméno, které si sám sotva pamatuje, dávno zapomněli a ještě méně mohou znát to nové, které přijal, když před mnoha zimami opustil jejich svět, jeho pravé jméno, jméno válečníka.

Tokala.

Liška.

Jako liška křižuje lesy, ukrývá se ve své noře a oni ho nechávají být. Nechávají ho, aby se věnoval svým věcem, a on zase nechává na pokoji je. Nikdo se neplete do světa, do něhož nepatří, taková je tichá dohoda již celá léta. V jejich světě je nebezpečno, ale tu a tam se musí odvážit a vypravit se v noci do jejich měst a vesnic, když potřebuje nové knihy, petrolej nebo některé plody, které u něj v bažině nechtějí růst.

Není přehnaně opatrný, přišel až téměř k jezeru, když vtom slyší pobrukování a zpěv a ustrne uprostřed pohybu. Naslouchá. Ženský hlas, neurčitá melodie. Pomalu se plíží ke své skrýši na břehu. Tokala ji poznal, poznal ji už po hlase ještě dřív, než mezi větvemi probleskla červená a bílá jejích letních šatů.

Niyaha Luta, tak ji pojmenoval.

Už jednou ji viděl, před několika týdny na tom stejném místě, a i tehdy seděl ve svém úkrytu a neodvažoval se pohnout. Věděl, že ho v přítmí hustého křoví neuvidí, a přesto to vypadalo, že hledí přímo na něj, když zvedla oči od knihy. Že se z města nevykradla sama, poznal vzápětí podle kovového rachocení a cinkání, které se neslo až do jeho úkrytu, a zanedlouho z lesa vyšel muž vedoucí kolo. Očekávala ho, to bylo vidět. A pak ho políbila. Skutečně to bylo tak, že ona políbila jeho, ne naopak, a Tokala pochopil, že se nesetkávají poprvé a že jejich setkání není náhoda.

To byla chvíle, kdy se ze své skrýše odebral zpět do šera lesa.

A teď je zase tady a Tokala dřepí v úkrytu, vidí její šaty se vzorem jako z rudých pírek na zářivé bílé, vidí její holé nohy, které má spuštěné do vody. Sedí na sluncem ozářené tlusté větvi vyčnívající nad jezero stejně jako tenkrát a zase si čte v knize.

Zapraskají větvičky a z lesa vystoupí muž. Ne ten muž s kolem, je to někdo jiný a Tokala v její tváři vidí, že ho nečekala. Zaklapne knihu, jako kdyby ji přistihl u něčeho zakázaného.

„Takže tady se potloukáš,“ řekne muž.

„Já se tady nepotloukám, čtu si.“

„Ty si čteš! Uprostřed lesa, když všichni přijeli do města, dokonce i sedláci z Jewarken a Urbanken, aby splnili vlasteneckou povinnost?“

Všichni v té době hodně mluví o vlasti. Tokala jejich řečem nerozumí. A proč ho pronásledují muži v uniformách, když si ze Suwalek přinese pár lahví petroleje nebo sůl výměnou za svoje kožešiny. Pro něj není žádný rozdíl v tom, jestli chodí v Markowskem lese nebo kolem Karassewa, ale oni dělají, jako by to byl rozdíl mezi nebem a peklem. Hranice. Nikdy nechápal, co přesně tím myslí. Les je tentýž na obou stranách hranice a Tokala nikdy nepochopí, proč je jeden strom pruský a ten vedle polský.

Šplouchá to. Muž sestoupil do mělké vody při břehu a brodí se k Niyaha Lutě.

„Že se odvažuješ tak daleko do lesa! Nebojíš se, že zabloudíš v bažinách? Nebo že tě odnese Kaubuk?“

„Nejsem dítě, abych se nechala strašit.“

„Ne, už nejsi dítě, máš pravdu.“ Muž na ni hledí způsobem, který se Tokalovi nelíbí. „Jsi dospělá žena. Můžeš dokonce hlasovat.“

„Už jsem hlasovala, hned po kostele. Pokud je to tvoje starost.“

Snaží se odpovídat rázně a odvážně, to Tokala cítí, avšak v jejím hlase zaznívá slabé chvění.

„Moje starost…“ Opovržlivě si odfrkne. „Ale potom jsi neměla nic důležitějšího než si vyjet sem…“

Rozhlédne se. Bázlivě. Jako by se bála, že z lesa každou chvíli vykročí muž s kolem. Tokala sedí v úkrytu a bojí se s ní.

„Je to snad kvůli tomu, že na zábradlí mostu u mlýna visí červený kapesník?“

Nic neříká a muž přijde blíž, až k větvi, na níž sedí, a ukáže na kůru.

„Tady někdo vyryl srdce,“ řekne.

„Opravdu?“

Ona už zase zní statečně. Je to statečnost zoufalství.

„Á tečka, em tečka,“ řekne a přejede prstem po dřevě, „a hned vedle jé tečka, pé tečka. Vypadá to úplně čerstvé.“

Ona nic neříká, ale Tokala vidí strach v jejích očích.

„Á tečka, em tečka, to bys mohla být klidně ty, holubičko.“

Jeho ukazovák obkresluje písmena vyrytá v kůře.

„Kdo je ale jé tečka, pé tečka?“ zeptá se.

Tokala vidí, jak její strach pomalu přechází ve vztek.

„Co mi chceš povídat,“ rozkřikne se na něj, „co mi tu k čertu chceš tvrdit?“

„Že sis nabrnkla amanta, to ti chci říct! A taky co si o tom myslím!“

Muž nyní řve. Tokala si v úkrytu zacpe uši, ale ten křik mu proniká do hlavy i tak.

„Nikdy jsem ti nic neslíbila!“

Seskočila z větve, stojí bosýma nohama v mělké vodě a probodává ho zuřivým pohledem.

„Opravdu?“ řekne on. „Ale Poláka, tomu jsi něco slíbila, nebo jak tomu mám rozumět?“

„Ty nemusíš rozumět vůbec ničemu, po tom je ti starou belu!“

„Už se o vás mluví! Nejsi ještě ani plnoletá a couráš s tím chlapem všude kolem, házíš po něm zamilovanýma očima!“

„Nikdy jsem ti nic neslíbila a nikdy, nikdy v životě nepřipustím, aby se mě dotkl člověk jako ty!“

Muž se zapotácí o krok zpět, jako kdyby ho ta slova tělesně zasáhla. Jako rány holí. Pak tam zase stojí klidně. A mluví už zase tišeji.

„Jeho ale připustíš, co? Poláka!“

„Není to Polák, je to Prus jako ty.“

„Takže to přiznáváš!“

„A i kdyby? Možná si ho vezmu!“

„Katolíka? Přítelíčka Poláků?“

„Nevím, co je ti do toho.“

„Co je mi do toho? Ty se ještě ptáš?“

„Ano, to se tedy ptám! Nevím, co tady chceš. Zmiz konečně a nechej mě na pokoji!“

„Čerta nechám. Někdo tě musí naučit manýrům! Když už to tvůj otec promeškal!“

„Neopovažuj se na mě sáhnout!“

Muž k ní udělá krok a z jejích očí srší vztek, ale jeho to nezastaví.

„Jen jeden polibek,“ řekne a zní to jakkoliv, jen ne něžně. „Když líbáš Poláky, tak já mám taky právě tě líbat!“

Oběma rukama sevře její štíhlé paže, které se ho snaží odrazit. Tokala dřepí v úkrytu a vidí, jak ji muž drží a chce přitisknout ústa na její obličej a jak se mu dívka snaží vyhnout. On je silnější.

„Pusť mě,“ vykřikne, když má ústa konečně zase volná.

„Co se děje? Děvka jako ty se přece nikdy nemůže nabažit chlapů, ne?“

Muži ji silou stáhne k zemi, do mělké vody, která cáká všude kolem, když se ona snaží bránit. Je zlý, Tokala to věděl.

„Pusť mě!“ křičí na něho, ale zlý muž ji nepouští, její křik zaniká v bublání, její hlava se musela ocitnout od vodou.

Tokala odvrací pohled. A vidí jinou ženu a jiného muže, ne v jezeře, ale v domě, ve světle petrolejové lampy. Žena krvácí z rány nad okem, tvář toho muže je rudá, je opilý a rozběsněný, tluče do ní a trhá jí noční košili… Tokala ten výjev zaplaší a dívá se zase ke břehu jezera, vidí, jak ten muž tu ženu přemáhá. Něco v něm chce zakročit, ale jiný hlas ho od toho zrazuje. Do světa lidí se nemá se co míchat! Kolik tam ve městě žije mužů, kteří ubližují svým ženám? Je to jejich svět a Tokala ví, že je zlý. Proto ho opustil. Ti z města se nepletou do jeho záležitostí a on se neplete do těch jejich, tak to v jeho životě funguje už řadu let a je to jediný život, který si umí představit.

Už ten pohled dál nesnese, musí zpátky do svého lesa, nemůže zůstat už ani vteřinu. A zatímco se pozadu plíží pryč, jak se to naučil z knih, vidí ještě, jak zlý muž cloumá jejími šaty a slyší zvuk párající se látky, vidí, jak si muž lehá na bezbrannou ženu a rozepíná si poklopec, jak ji druhou rukou tlačí dolů a koleny roztahuje její stehna. Tokala ji slyší křičet a její křik opět přejde v bublání, když se její hlava ocitne pod hladinou. A zase vidí ženu s rozervanou noční košilí, její skelné oči.

S tím obrazem v hlavě utíká pryč, běží do lesa, běží, co nejrychleji dokáže, pryč od jejich světa a jejich násilí, daleko pryč, jak jen to půjde.

Zlo se vrátilo, to zlo, před kterým kdysi uprchl, před nímž se ve svých lesích cítil v bezpečí.

Běží a běží, utíká před svou minulostí, které přesto nemůže uniknout. Zastaví se teprve, když nechá jezero daleko za sebou, uprostřed lesa, a snaží se to ze sebe vyřvat tak, až se v okolí zvedají z větví vyplašení ptáci. Stojí tam se svou bezmocí a nemohoucností a křičí.

Nejde to! Nemůžeš se podílet na jejich světě, aniž by tě to bolelo, aniž bys přivolával zpět zlo, ani jako pozorovatel to nedokážeš. Toto je lekce, kterou ses naučil. Nyní víš ještě s větší jistotou než doposud, proč se musíš od jejich světa držet dál, proč je jedině dobře držet se od nich dál a žít v lesích.

I - BERLÍN

2. až 6. července 1932

The sun beating down on dead bodies doesn’t know about the future, doesn’t see the big picture, it just knows where to send the flies.

ED BRUBAKER, SLEEPER, SEASON TWO, #7

1

Reinhold Gräf ještě nikdy neviděl náměstí Potsdamer Platz tak tmavé a prázdné. Časné ráno, čtvrt na šest, neonové reklamy dávno pohasly a budovy kolem náměstí čněly proti nebi jako černé útesy. Černý vůz značky Maybach, z jehož bočního okénka se kriminální sekretář díval, byl jediným autem na jindy velmi frekventované křižovatce. V tuto denní hodinu nebyla obsazena ani dopravní věž a její semafory číhající za sklem byly temné. Gräf opřel čelo o sklo a pozoroval kapky deště, které se zvenčí sbíhaly do tenkých potůčků sfoukávaných odporem vzduchu za jízdy.

„Dům Vaterland, jsme na místě,“ oznámil Lange ze zadního sedadla. „Je to ten s tou kupolí, ne?“

Gräf neodpověděl, nechal zastavit a stáhl okénko. Pořádkový policista stojící na dešti pří ústí Stresemannstrasse už mordauto stačil poznat a přišel blíž.

„Vchod pro zásobování, pane komisaři!“ Muž v uniformě ukázal do Köthener Strasse a zasalutoval.

„Komisař teprve přijede,“ řekl Gräf. Zavřel okénko a ukázal řidiči, kam má zabočit.

Neměl nejlepší náladu. Lange byl jediným kriminalistou, který ho doprovázel. Kriminální asistent měl také noční službu na pohotovosti. Stenotypistku Christel Temmeovou museli vytáhnout z postele a vyzvednout ji v Schönebergu. Pak byl v autě ještě řidič, ale jinak Gräf v této šedé zóně mezi půlnocí a ránem nikoho nesehnal, dokonce ani žádného komisaře. Ačkoliv měl Gereon Rath pohotovost na telefonu, nedalo se mu dovolat. Po čtyřech marných pokusech to Gräf vzdal a nasedl s Langem do mordauta, aby naložili stenotypisku a vyjeli konečně na místo činu. Po celou cestu mlčeli, dokud Lange neprolomil ticho svou zbytečnou poznámkou.

Pochopitelně to byl zábavní palác Vaterland. Köthener Strasse je vedla podél temné zadní strany, okolo nekonečné řady vysokých oblouků jen úsporně osvětlených plynovým světlem pouličních luceren. Kdysi tady sídlila Ufa, ale poté Kempinski tento obrovský komplex za spoustu peněz od základu přestavěl na největší chrám zábavy v Berlíně. Vaterland nyní pod jednou střechou spojoval všechna potěšení, která průměrný turista z provincie očekával od vydařeného večera v metropoli: jídlo, tanec, chlast a polonahé dívky v různých revue.

V jasném elektrickém světle vycházejícím z otevřených vrat na konci budovy se leskly proudy deště. Vstup pro zásobování se nacházel tak daleko od rušné Stresemannstrasse, jak jen to šlo. Na kraji silnice stála dvě auta, světlá dodávka s otevřenými zadními dveřmi a tmavě rudý horch. Řidič mordauta zastavil přímo za nimi, vystoupil a otevřel Gräfovi dveře.

„Nechte toho, Schrödere, já nejsem policejní prezident.“

„Rozkaz, pane kriminální sekretáři.“

Mathée Luisenbrand, ten chutná. To stálo na boku dodávky zaparkované přímo před vchodem a pod tím menším písmem: Herbert Lamkau, lihoviny. Déšť pořád sílil. Gräf si narazil klobouk hlouběji do čela.

„Nezapomeň na fotoaparát,“ štěkl na Langeho, který se už chystal přeběhnout do sucha. Znělo to hruběji, než Gräf zamýšlel, chtěl jen důrazně připomenout, kdo vede vyšetřování, dokud se neuráčí přijet komisař, který má službu. Lange si jen neměl dělat přehnané ambice: komisař čekatel nebyla žádná hodnost, ten chlap byl stále jen kriminálním asistentem, a zda složí zkoušky na kriminálního komisaře, to se ještě ukáže. Do té doby byl Reinhold Gräf na žebříčku jednoduše výš.

Kriminální asistent bez reptání poslechl a šel ke kufru mordauta, zalomcoval víkem, zalomcoval podruhé, tentokrát důrazněji, ale nic se nestalo. Gräf to znal. Když pršelo, poklop se většinou zasekl. Existoval na to jeden trik, o němž se měl kriminální asistent ve vlastním zájmu nechat poučit – během těch měsíců, co už pracoval na Alexu.

Kriminální sekretář obcházel louže a kráčel k jasně osvětlenému zásobovacímu vchodu, v němž hlídkoval příslušník pořádkové policie. V krempě Gräfova klobouku se sbírala dešťová voda, která vychrstla na betonovou podlahu, když sklonil hlavu, aby z kapsy u vesty vylovil svůj služební průkaz. Policista ukročil stranou, aby mu voda necákla na holínky.

„Poslušně hlásím, nadstrážmistr Reuter z šestnáctého okrsku, Vossstrasse. Přibližně ve čtyři hodiny třicet a dvě minuty nám telefonicky oznámili nález těla. Zhodnotili jsme situaci a neprodleně jsme informovali pohotovost oddělení vražd.“

„Máte už nějaké poznatky?“

„Žádné, pane komisaři, jenom…“

„Kriminální sekretář,“ řekl Gräf. „Komisař je ještě na cestě.“

„Poslušně hlásím, žádné poznatky, pane kriminální sekretáři. Jenom to, že ten muž je mrtvý.“

Gräf přikývl. „Tak kde leží ta naše mrtvola?“

Štítek čáky cukl směrem k betonovému stropu. „Nahoře.“

„Na střeše?“

„V nákladním výtahu. Čtvrté patro. Nebo třetí. Zůstal tam viset.“

Gräf se rozhlédl. Vlevo viděl dvoje strohé kovové dveře od výtahů. Vpravo stoupalo betonové schodiště.

„Nenechali jsme už nikoho jet výtahem,“ oznámil pořádkový. „Kvůli zajištění stop.“

„Výborně,“ pochválil ho Gräf. Takováto prozíravost nebyla u pořádkové policie samozřejmostí, ačkoliv Gennat modrým stále neúnavně kázal o zásadách moderní policejní práce. „Nebyly s tím problémy?“

„Jen doktor ze soudního nadával, že musí nahoru po schodech.“

„Copak tu nejsou osobní výtahy?“

„Spousty. Ale ne tady vzadu, jen vepředu v budově, v hlavní hale.“

Gräf si povzdechl a kývl na stenotypistku, která mezitím také přišla a vytřepávala deštník.

„Musíme po schodech, slečno Temmeová,“ řekl a otevřel dveře. Viděl ještě, jak se Langemu konečně podařilo otevřít kufr, načež se spolu se stenotypistkou vydal do čtvrtého patra. Když nahoře vyšli ze schodiště, otočily se k nim oči hloučku mužů. Vedle dalšího pořádkového policisty stál strážný z bezpečnostní firmy Berliner Wachund Schliessgesellschaft, vedle muž, který se dal na první pohled identifikovat jako kuchař, potom další člověk v modrých montérkách a nakonec elegantně oblečený štíhlý pán, jehož pískový letní oblek vykazoval tmavé skvrny od deště. Gräf si rychle udělal přehled: za jeho zády byly dveře na schodiště, vlevo od něj dvě okna, naproti nim dvoje dveře od výtahů. Ty levé byly otevřené a odhalovaly pohled do temné výtahové šachty a na tlusté ocelové lano, na němž visela zaseknutá kabina, z níž byly vidět jen horní dvě třetiny. Světlo v kabině osvětlovalo velký stoh překližkových beden s kořalkou, který byl naložený na vozíku s drátěnými stěnami. Do dřeva bylo kudrlinkovým písmem vypáleno Mathée Luisenbrand.

Ten chutná, pomyslel si Gräf a ukázal služební průkaz.

„Co se stalo?“ zeptal se vespolek.

Než stačil pořádkový policista nebo někdo jiný cokoliv říct, dal se do pohybu muž v obleku, jehož rozčepýřené vlasy svědčily o tom, že ho vytáhli z postele.

„Nedokážu si to vysvětlit, pane komisaři, je to všechno…“

„Kriminální sekretář,“ opravil ho Gräf. „Komisař přijde hned.“

„Fleischer, ředitel Richard Fleischer,“ řekl ten v obleku a natáhl k němu pravici. „Řídím Vaterland.“

„Ach tak.“

„Doufám, že budeme moct tuto nešťastnou záležitost vyřešit diskrétně, pane sekretáři. A rychle. Za několik hodin otvíráme a…“

„Uvidíme,“ řekl Gräf.

Ředitel Fleischer působil podrážděně. Zjevně nebyl zvyklý na to, aby ho kdokoliv přerušoval. A už vůbec ne dvakrát po sobě.

„Všechny naše výtahy,“ pokračoval, „i ty nákladní, a dokonce i jídelní výtahy procházejí pravidelnými revizemi, naposledy před čtvrtrokem. Máme jich v domě sedmnáct a nemůžeme si dovolit, aby…“

„Tento se ale zasekl, je to tak?“

Fleischer vypadal dotčeně. „To snad vidíte sám,“ řekl. „Kvůli tomu však pan Lamkau nezemřel.“

„Tyto závěry nechejte na kriminální policii. Znáte toho mrtvého?“

„Osobně ne. Je to jeden z našich dodavatelů.“

Gräf pokýval hlavou a pozoroval kabinu výtahu, ve které se pohyboval nějaký stín. Vedle nákladu alkoholu se vztyčila štíhlá postava v bílém plášti a z výtahu vyhlédla světlovlasá hlava s pěšinkou. Ačkoliv doktor Karthaus měřil téměř metr devadesát, teď z něj byla vidět jen jakási busta. Vypadal jako na scéně loutkového divadla.

„Že by konečně kriminálka?“

Karthausova slova zněla z šachty kovově dutě.

„Pane doktore! To je neuvěřitelné, že je váš horch stále rychlejší než naše mordauto.“

„Nestěžujte si. Buďte rád, že mám pohotovost já. Doktor Schwartz by vám sem nevlezl. Ve svém věku už by to zřejmě ani nedokázal.“

„Co dělat,“ řekl Gräf, „důstojnost stáří se s naší činností vždycky neslučuje.“

„Máte pravdu,“ pravil Karthaus, „přesto bych ale radši pracoval, než tu jen točil palci.“

Gräf šel blíž a nahlédl do kabiny. Mrtvý ležel vedle svého zboží a na sobě měl světle šedý plášť jako nějaký prodavač. Obličej měl bledý, rty modré. Nad ním visel na mříži uvázaný červený kapesník. Zdálo se, že látka je nasáklá vodou. Rovněž vlasy mrtvého muže se vlhce leskly, ramena taktéž, pracovní plášť byl na ramenou ztmavlý a kolem hlavy ještě byly patrné zbytky louže a stružky vody, která odtekla do rohu výtahu.

„Už ho zastihl ten déšť, co?“

Doktor pokrčil rameny. „Na to se musíte zeptat vašich techniků. Doufám, že brzo dorazí, abych mohl konečně začít.“

„Už jsou na cestě.“

„A kde zůstal komisař?“

„Ten se taky brzo objeví,“ řekl Gräf. Ukázal na dveře, z nichž se právě ze schodiště vynořila špice stavivu fotoaparátu. „Nejdřív ale kolega Lange udělá snímky. Potom můžete tělo prozkoumat vy.“

Lange, který nesl kameru a stativ na rameni, se tázavě rozhlédl. Gräf pokynul směrem k výtahu a kriminální asistent pochopil.

„Dobré ráno, doktore,“ řekl Lange a spustil těžký přístroj do kabiny. „Mohl byste mi to chvilku podržet?“ Gräf se otočil k čekajícím svědkům. „Kdo toho mrtvého vlastně našel?“

Kuchař zvedl ruku jako ve škole. „Já, pane sekretáři.“

„Pan Unger je jedním z našich šéfkuchařů,“ napovídal ředitel Fleischer.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

I - BERLÍN

1

II - MAZURY

III - PRUSKO