Andrew Hall

Copyright© 2000 by Andrew Hall

Copyright© 2014 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-110-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-111-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-112-7 (PDF na CD)

Předmluva

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

ZÁVĚR

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Napětí

Recepty

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Předmluva

V roce 1485, krátce po bitvě u Bosworthu, v níž zahynul Richard III. a k moci se dostali Tudorovci, povýšil nový panovník Jindřich VII. do šlechtického stavu Johna Parsleye a daroval mu panství Hawkshill, pár vesnic s malou tvrzí na severu země nedaleko skotských hranic. John Parsley a jeho potomci přeměnili tvrz na kamenný hrad, postupně však ztratili spojení s královským dvorem a stali se typickou zchudlou anglickou venkovskou šlechtou profitující z nájmů, lovu a občasných loupeží.

V roce 1932 bylo už sídlo Parsleyů značně zchátralé a skrz naskrz zadlužené. Z celého rodu zbyl už jen stařičký 92letý hrabě William, upoutaný na kolečkové křeslo a nekomunikující s okolím, a jeho rozvedený, rozmařilý syn Geoffrey, který utrácel zbytky rodinného jmění s lehkými ženštinami v Londýně a při dostihových sázkách. Jako dar z nebe se mu jevila nabídka amerického milionáře Richarda Creaseye, který chtěl hrad rozebrat na kusy, převézt do USA a tam si ho postavit jako své letní sídlo.

Tato transakce se nakonec také uskutečnila, zřejmě přes odpor stařičkého hraběte, který při konečném podpisu smlouvy ze zlosti nabyl na krátký čas jasného vědomí a také řeči a proklel svého syna. Nejasná kletba dále odsuzovala k věčnému zatracení a neštěstí všechny, kdo budou s hradem dále disponovat, žít v něm a vůbec. Po vyslovení kletby hrabě William z rozčilení skonal.

Jeho syn se z nabytých peněz dlouho neradoval, neboť zhruba za rok, zrovna v den, kdy byl poslední kámen Hawkshillu naložen na zaoceánský parník, byl nalezen zardoušený v jedné z londýnských uliček. Jeho smrt nebyla nikdy vysvětlena, nenašly se také žádné peníze, které zbyly z prodeje rodinného sídla. Rod Parsleyů tak vymřel.

Richard Creasey, který koupil Hawkshill a postavil ho na okraji malého městečka Borgentown, byl typickým příkladem amerického milionáře, který se vypracoval z poslíčka až na majitele jedné z největších průmyslových korporací Creasey Int. Ltd. Firma začínala výrobou psích sucharů, později rozšířila svou působnost do celého potravinářského průmyslu a rozhodujícím momentem jejího grandiózního rozmachu bylo získání dodávek konzervovaných potravin pro americkou armádu. Sám Creasey byl tvrdý a nelítostný podnikatel, který proslul nemilosrdnou likvidací svých konkurentů a nekompromisními postoji vůči požadavkům svých zaměstnanců. K stáru se však poněkud změnil a snad z výčitek svědomí věnoval značné sumy na různé dobročinné účely. Městečku Borgentown, které se mezitím značně rozrostlo, také přenechal své letní sídlo, kam ostatně příliš často nejezdil.

Město si s hradem víceméně nevědělo rady. Nejdřív v něm bylo provinční muzeum, pak bylo rozhodnuto, že z něj udělají školu. Následkem toho hrad prošel rozsáhlou přestavbou, která podstatně změnila jeho vzhled a udělala z gotické stavby ošklivou nesourodou budovu, v níž ve své původní podobě zůstala jen hodovní síň, (nese Creaseyovo jméno) která se teď používá jako aula k různým shromážděním, školním představením a diskotékám, a věž, v níž ředitelství školy zřídilo amatérskou hvězdárnu.

I.

Christina Drakeová na chvíli jako by ztratila rozum. Kaskáda jejích úderů se snesla na překvapenou Sandru Malderovou.

„Dost! Dost, Tino!“ křičela Sandra na svou spolužačku. „Co blázníš, vždyť mě zabiješ!“

„Dobře ti tak. Život je boj! Braň se, sketo!“

Christina znovu zaútočila rychlým výpadem pravé nohy. Předvedla perfektní hákový kop a vzápětí po něm půlměsícový kop nataženou nohou. „O vteřinu později zaútočila loktem pravé ruky.

„Kryj se, Sandy!“ křičela rozvášněně na překvapenou Sandru, která nestačila poslední útok odrazit dlaněmi, ztratila rovnováhu a svalila se do trávy, kde se jen bezradně schoulila.

„Jsi dobrá,“ komentovala Sandra výkon své agresivní sparingpartnerky. „Jsi vážně dobrá, tohle jsem nečekala.“

Christina se naklonila nad ležící spolužačkou, natáhla k ní pravou ruku a pomohla jí na nohy.

„Jsem Malý drak,“ procedila vyzývavě.

Sandra se hlasitě rozesmála při tom srovnání s nejslavnějším mistrem bojových umění Bruceem Lee.

„To musíš ještě hodně cvičit, Tino,“ řekla Christině a zcela nečekaně ji napadla simulovaným kopem zezadu, při němž se obrátila o sto osmdesát stupňů.

Obě spolužačky se ještě chvíli kočkovaly, než se mezi ně razantně vmísila třetí dívka, Anita Jensenová. Ta doposud pilně okopávala blízký smrk a mlátila do něj v prudkých intervalech zaťatými pěstmi.

„Braňte se!“ zaútočila nečekaně na obě smějící se kamarádky.

Ty se bez jediného slova domluvy vrhly proti společnému nepříteli a nastal urputný nekrvavý boj, při kterém létaly ruce a nohy do všech stran, jako by někdo spustil větrný mlýn.

Rychlý zápas neupoutal jen trenérku Fay Taylorovou a jejího manžela Jima, ale i tři poblíž pilně trénující mladíky: Adama Selburga, Oscara Morgana a Noela Hausera. Všichni tři byli stejně jako dívky studenty Borgentown High Scool neboli Borgentownské střední školy.

Všech šest mladých lidí spolu s trenérem a jeho ženou patřilo mezi ty nejvěrnější členy navštěvující třikrát týdně trénig kung-fu a jiných doplňkových bojových sportů.

Dnes „bojová parta“ trénovala v přírodním lesním terénu, protože patřilo k ustáleným zásadám dobrovolného trenéra Jima Taylora občas opouštět tělocvičnu a splynout s přírodním prostředím.

„Kung-fu,“ říkával často, „není sebeobrana nebo útok, není to žádný sport. Kung-fu je příroda...“

A tak se mladí lidé, stejně jako dnes, často vydávali na toulky do zalesněných strání necelé dva kilometry za školními pozemky, kde se rozkládal Sleepland, nízká pahorkatina posetá místy smrky, borovicemi a bukovým mlázím.

Tyto výlety byly pro tuto elitní skupinu opravdovým tělesným i duševním elixírem svěžesti. Zejména Christina Drakeová patřila k pevné součásti této „bojové party“, z níž si ostatní spolužáci Borgentown High School mírně, ale opatrně utahovali. Prohlašovali o všech svěřencích trenéra Jima Taylora, že jsou to „blázniví hopsalové“. To alespoň prohlašovali ti slušnější...

Christina si kung-fu zamilovala ihned po první návštěvě tréninku, na který ji pozval Adam Selburg, do kterého byla tajně zamilovaná. Adam ji možná miloval taky, tím si nebyla jistá, ale zatím se nijak neprojevil. Doufala, že se tak stane brzy a že se ten den už blíží. Zatím byla jejich nejistá láska jenom kolotočem platonických zamilovaných, obdivných pohledů a jejím nejvyšším vzepětím byla chvíle, kdy ji Adam na několik dlouhých vteřin držel za ruku a díval se jí upřeně do očí.

Ten okamžik si často připomínala a toužila, aby se zopakoval. Napadalo ji pokaždé, že ji možná její spolužák chtěl políbit, ale ona sama tomu zabránila svou netečností.

Trenér Taylor se svou ženou Fay byli výstřední milionáři, Jim získal obrovský majetek šikovnými transakcemi na akciovém trhu. Jak sami občas dokazovali, na penězích věnovaných dobrovolně do Klubu kung-fu, který založili, jim vůbec nezáleželo. Byli už zřejmě tak majetní, že si mohli dovolit nehromadit další majetek a užívat si jen toho, co měli k dispozici.

Taylorovi postavili poměrně velkou tělocvičnu s veškerým vybavením vhodným pro trénink kung-fu a jiných bojových sportů. Nechyběly hrazdy, kruhy, lana a žebříky, činky, gumové expandery, žíněnky, speciální lavice, úderové podložky, pytle, tlapy, punchbally, štíty atd. Kdokoliv z mladých lidí v Borgentownu či blízkém Rockbridge mohl kdykoliv přijít a začít trénovat společně s ostatními.

Nadšení bylo zprvu velké, ale po několika měsících síť zájemců zřídla a zbylo pouze osm, deset stálejších členů. Mezi stabilní jádro patřilo těch šest, kteří přišli dnes.

Asi největší talent – to podle trenéra a jeho ženy, ale i s tichým souhlasem většiny studentů – měl právě Adam Selburg. Měl štíhlou atletickou postavu, měřil bezmála sto devadesát centimetrů, a co se Christině na něm nejvíce líbilo, byla jeho prostě se usmívající hezká tvář, z níž vyzařovala nezáludnost a kamarádskost.

Teď ji najednou mladík pozoroval, jak zápasí společně se Sandrou proti Anitě, a tak se zatoužila předvést. Zničehonic „zradila“ Sandru a pustila se do nečekaného boje s oběma spolužačkami.

Těm chvíli trvalo, než pochopily její zrádný úmysl, ale potom se do ní obuly s tím větší vervou. Ukázkové údery nohou, rukou a loktů létaly vzduchem jako švihnutí biče.

Žádný z výpadů samozřejmě nebyl ani na okamžik myšlen vážně, to by trenér Taylor a jeho žena potrestali okamžitým vyloučením, ale nasazení bylo opravdu spontánní a síla úderů tím nebyla o nic menší, než kdyby se jednalo o opravdový boj na život a na smrt.

Christina se předváděla, jak nejlépe mohla, ale obě soupeřky ji po chvíli přece jenom unavily, a tak je smířlivým gestem vzápětí zastavila.“

„Chce to větší fyzičku,“ povšimla si její únavy trenérka Fay, ale přesto ji pochvalně poplácala po zádech. „Měla jsi dobré soupeřky,“ dodala.

Adam ke Christině přistoupil a naznačil nesmělé podání ruky.

„Jsi fantastická,“ řekl krátce a ona se po těch slovech celá rozzářila.

„Dobrý, fakt chuťovka,“ konstatoval Oscar, který nebyl jejím spolužákem, protože na rozdíl od ostatních chodil do čtvrtého ročníku, ne do třetího.

„Bomba,“ dodal Noel dramaticky, ale zároveň s lehkým úsměvem a rázně zlomil v rukou tlustý suchý klacek, který mu vhodně posloužil jako lesní tréninková pomůcka.

Trenér Jim Taylor jako jediný sjel Christinu studeným, téměř vyčítavým pohledem.

„Tino,“ řekl, „ty přece víš, že kung-fu a všechny ostatní bojové sporty nejsou žádné divadlo. Ber to vážně a zbytečně se nepředváděj. Soustřeď se raději na ovládnutí CHI a procitnutí HARA.“

„Ano, Jime,“ odpověděla s přehnanou pokorou, trochu strojeně se uklonila a potom objala obě své spolužačky kolem ramen.

Všechny tři se jako na povel rozesmály. Ani jedna z nich nevěděla proč a nebylo to nutné rozebírat, protože byl pěkný slunečný letní den a všichni byli mladí.

II.

Trenér Jim Taylor se posadil na ležící kládu vedle své ženy Fay. Christina a její spolužačky si k němu přisedly. Adam, Oscar a Noel se posadili na druhou kládu proti nim.

Přicházela chvíle, kterou miloval trenér nejvíc a kterou všichni ostatní tiše respektovali. Jim Taylor se krátce zamyslel a pak začal rozvážně pronášet:

„Kung-fu je příroda a život. To jsem vám už řekl mockrát. Největší mistři žili v těsném sepjetí s přírodou. Často se uchylovali do hor a do lesů, kde žili celá léta, než objevili svoji vnitřní sílu CHI (japonsky KI) a nalezli své nejhlubší jádro HARA, které při dokonalém soustředění exploduje – ale to se podaří opravdu jenom mistrům, a to po mnoha letech usilovného tréninku.“

Trenér se znovu zamyslel. „Bojová umění,“ dodal pak, „byla v zárodku ovlivněna taoismem a zenbuddhismem. Učení mistra Lao-c je založeno na principu TAO, prapříčině, spojující všechny věci a jevy tohoto světa. TAO je harmonií dvou sil JIN a JANG, tyto energie jsou vzájemně nejen protikladné, ale navzájem se i doplňují. Celý vesmír je složen z pěti prvků: vzduchu, ohně, vody, země a TAO. Pokud jste očistili svoji mysl od myšlenek vedených snahou, žádostmi a vnějšími vlivy, můžete se soustředit na CHI – vnitřní energii. Kultivací CHI se zabývají interní školy kung-fu a obzvláště pak CHI-KUNG.

Zenový buddhismus je těsně spjatý s bojovými uměními. Nestarejte se o výsledky cvičení, ty podléhají zákonitosti dharmy, najděte instinkt a osvícení přijde samo.“

Christina se snažila naslouchat vážně pronášeným trenérovým slovům, ale její mysl odplývala stranou. Přemýšlela o tom, jaké by to bylo krásné, kdyby mohla být s Adamem, kterého neustále nenápadně pozorovala, na chvíli sama.

Mladík seděl naproti ní a ruce měl sepjaté na klíně. Pozorně sledoval výklad a jeho mysl byla zřejmě vzdálena jejím myšlenkám. Na chvíli se zastyděla a snažila se věnovat krátké přednášce, ale ta právě skončila.

„Dost slov,“ usmál se Jim Taylor. Chtěl jsem jen, abyste něco věděli o historii bojových sportů, ale historie ani slova nejsou tak důležitá jako život a příroda. Všechno je vždycky teď a ve vás. Vy jste pánem svého života. Jak řekl král bojových sportů Bruce Lee: ‚Ty, člověče, jsi důležitější než cokoliv jiného, nejsi zde kvůli vytvořeným věcem, ale naopak, vše je pro Tebe, neboť ty jsi nejdůležitější.‘“

Trenér se zvedl a pomohl dvorně na nohy vedle sebe sedící manželce Fay.

„Dost řečí, mládeži, půjdeme si trochu zaběhat. Život musí proudit. Pohyb je síla a síla je zdraví. Jdeme na věc.“

Všichni se ihned zvedli z klád a rozeběhli se za trenérskou dvojicí směrem k centru Borgentownu. Čekal je ještě dolaďovací trénink v tělocvičně.

Všechna slova jako by se naráz vypařila. Pohyb ovládl skupinu mladých lidí jako jednotná síla. Po několika minutách vtrhla celá parta do prostorné tělocvičny a každý se podle předem sestaveného plánu věnoval osobnímu tréninku.

Christina se nadšeně vrhla do samostatného kondičního cvičení. Chvíli se činila se švihadlem, potom ji čekalo přitahování na hrazdě se střídavým úchopem, kliky na bradlech a pak tlak činky zpoza hlavy. Téměř dvacet minut nacvičovala stínový box, při kterém tak soustředěně mhouřila oči, že si jí trenér povšiml a těsně před koncem cvičení ji s úsměvem přerušil.

„Promiň, Tino, zdá se mi, že to trochu přeháníš. Soustředění na neviditelného protivníka je při posilování nutné, ale tvář nesmí nijak prozrazovat duševní stav. Kdybych byl tvůj soupeř, tak bych se nejspíš parádně bavil, jenomže bych zároveň hravě rozeznal všechny naznačené údery... Simuluješ každý výpad příliš dopředu. Více se při každém pohybu ovládej. Dej do úderů víc síly a rychlosti a zůstaň přitom chladná a pevná jako skála.“

„Ano, Jime,“ začervenala se Christina a znovu se pustila do zápasu s neviditelným sparingpartnerem. Když po minutě skončila, zaletěl její obdivný pohled na chvíli k Adamovi, který právě nacvičoval šplh na laně.

Mladík si toho okamžitě povšiml a zamával jí s úsměvem z několikametrové výše.

Christinin zrak padl i na unaveně cvičícího Oscara. Už dříve si povšimla, že jeho pohyby jsou zpomalené a malátné. Napadlo ji, jestli není nemocný, a tak k němu po chvíli přemýšlení zamířila, aby se ho zeptala přímo.

„Co se děje, Oscare? Nejsi nějak ve formě...“

„Tři noci už jsem nespal,“ odpověděl zmateně. „Pokaždé se mi zdá stejný sen. Hrůza. Možná to ani není sen. Věříš na duchy? Přichází ke mně duch mrtvé manželky multimilionáře Creaseyho. Ta ženská vždycky vyjde z hrobky na starém greenhillském hřbitově, v ruce drží takovou kovovou truhlu, projde naší ulicí... víš, že bydlím kousek od hřbitova... sáhne do té truhly a hodí mi do očí žhavé svítící kamínky. Je to šílené, nemohu potom až do rána usnout.“

„To je mi líto,“ řekla Christina s účastí. „Ale sny jsou jen sny, za chvíli se to určitě srovná. Měl bys zajít k lékaři. Noční můry jsou někdy symptomem vážné nemoci.“

„Rozhodl jsem se, že se k té hrobce dneska podívám,“ svěřil se jí Oscar. „Ten duch nebo ta snová představa mě vždycky vyzývá, abych ji navštívil. Kdybych byl pověrčivý, tak bych řekl, že chce osvobodit z nějakého zakletí...“

„To je nesmysl, Oscare. O Creaseyově ženě se kdysi tvrdilo, že ji manžel zavraždil. Shodil ji prý z hradeb hradu, ze kterého je dnes naše střední škola. Určitě tu pověst znáš taky a díky tomu se ti teď zdál ten opakovaný sen. Všechno je to tím, že bydlíš tak blízko hřbitova a jsi tak citlivý...“

„O čem jde řeč?“ vpadl do jejich rozhovoru zvědavě Adam.

„Oscarovi se opakuje už třetí noc pořád stejný sen,“ přiblížila mu Christina a nechala Oscara znovu vyprávět svůj příběh.

„Dám ti perfektní prášky na spaní,“ položil Adam příteli na rameno ruku. „Usneš po nich jako mrtvola.“

„Musím se tam dneska podívat,“ zamračil se Oscar. „Jinak se toho snu nezbavím.

„Pojedeme s tebou,“ pohlédla Christina na Adama a ten němě přikývl hlavou. „Ale hned potom půjdeš spát. Slib mi to.“

„Dobře,“ usmál se Oscar unaveně.

„Nějak jste zapomněli cvičit,“ přistoupil k hovořící trojici Jim Taylor. „Ještě nás čeká dynamická tenze, KIME. Metodou kata SANCHIN a TENSHO budeme kreslit techniky na místě i v pohybu. Prostě budeme prožívat napětí a uvolnění. Vytvořte dvojice.“

Christina se rozhlédla kolem, aby vyhledala Sandru, ale ta už vytvořila dvojici s Anitou. Nezbylo jí, než cvičit s Adamem.

Po čtvrthodině trenér všechny mladé lidi zastavil a pronesl měkce: „Tak už dost. Dneska jsme to trochu přetáhli. Musíme si nechat něco i napříště. Pro dnešek se s vámi loučím. Nezapomeňte, že i doma a ve škole je třeba stále trénovat, hlavně doporučuju koncentraci na energetické dráhy a jejich překřížení v HARA. Nashledanou.“

Christina se rozloučila s trenérem a jeho ženou a vyhrnula se s ostatními před budovu tělocvičny, kde měli zaparkované vozy. Nastoupila do svého mustangu a vedle ní se posadila Sandra Malderová, její nejlepší kamarádka.

Obě bydlely v Flower City, čtvrti s luxusní zástavbou. Jejich domy stály vedle sebe. Dnes však nezamířily tímto směrem, ale následovaly Oscarův stařičký chevrolet, který patřil jeho otci, školníkovi Morganovi. Do vozu se posadil i Adam.

III.

Christina se obrátila za volantem k Sandře a chystala se ji oslovit, ale spolužačka ji uchopila za rameno a důvěrně se k ní naklonila:

„Všimla jsem si, špitla tiše, „že na tebe Adam zabírá...“

Christina se zatvářila překvapeně a po chvíli váhání odpověděla zmateně:

„To se ti, Sandy, vážně asi jen zdálo...“

„Nezdálo,“ ubezpečila ji přítelkyně. „Je do tebe celej žhavej...“

„I mně se líbí,“ přiznala Christina a znovu zkontrolovala vzdálenost, která ji dělila od Oscarova chevroletu.

Starý greenhillský hřbitov se nacházel v obávané čtvrti s malými, většinou zavřenými krámky nedaleko velkého vrakoviště. Oscar zastavil v bezpečné vzdálenosti od hřbitovní brány a společně s Adamem pokynuli dvojici dívek, aby také zaparkovaly a následovaly je.

Hřbitov zel prázdnotou. Monumentální hrobka Creaseyovy ženy vyčnívala nad ostatními jako neforemný kamenný hrad. Christina si ji prohlédla a obdivným pohledem ulpěla na čtyřech obřích andělech vytesaných z růžového mramoru.

„Perfektní práce,“ řekla Sandra. „Muselo to stát fůru peněz.“

Oscar se sklonil nad vodorovnou krycí deskou, pod níž se zřejmě nacházely prostory s rakví, a k překvapení ostatních třech prohodil nadšeně: „Možná to odsunu sám.“

„Ty se chceš vloupat do hrobky?“ podivil se Adam. „S tím nechci nic mít.“

„Já taky ne,“ reagovaly okamžitě Christina i Sandra.

„Musím najít tu truhlici,“ zatvářil se Oscar unaveně. „Vím, že to je šílené, ale já se tam musím dostat – jinak ten sen bude pokračovat.“

„Nedělej to, prosím tě,“ varoval ho Adam. „Bude z toho průšvih. Je to hanobení hrobů a my s tím naprosto nesouhlasíme. Jdi se raději vyspat. Uvidíš, že je to lepší... Až se vyspíš a promyslíš si to, zjistíš, že jsme měli pravdu. Kdyby někdo přišel na to, že ses vloupal do hrobky, vyhodí tě ze školy.“

„Já prostě musím.“

Oscar se pokusil náhrobní desku nadzvednout. „Asi to jen tak nepůjde,“ konstatoval. „Je těžší, než jsem si myslel.“

„Nezlob se, ale my jdeme,“ obrátil se Adam na chvíli k Christině a Sandře. „Tohle je vážně moc. Dělej si co chceš, ale my ti v tom pomáhat nebudeme.“

„Tak čau,“ popohnal je Oscar nedočkavým posuňkem. „Já už jsem se rozhodl. Dojdu si domů pro nějaký sochor a vlezu dovnitř. Kdybyste byli v mý kůži, udělali byste to samý.“

Christina se zatvářila bezradně a potom zamířila za odcházejícím Adamem a Sandrou. Bylo jí líto unaveného a zmateného Oscara, ale zároveň věděla, že Adam má pravdu. Vůbec se jí nechtělo napomáhat vykrádání hrobky.

Venku za branou hřbitova se tři mladí lidé na chvíli zastavili a rozhlíželi se ostražitě kolem.

„Bude z toho průšvih,“ konstatoval znovu Adam. „Jestli si toho někdo všimne, tak ho asi opravdu vyhodí ze školy. Ale je to jeho věc. Nevím, jak bychom mu mohli pomoct. Má svůj rozum a třeba se na to nepřijde. Doufám, že ho napadne dát zase tu desku nazpátek.“

„Pojď, svezu tě domů,“ přerušila Christina jeho pochmurný monolog. „Nebo chceš jít pěšky?“

„Pěšky? Ani náhodou.“

Všichni tři nastoupili do mustangu a ten se pomalu rozjel k centru města. Christina nejprve vysadila Adama před jeho domem nedaleko Flower City a pak zastavila před rozložitou moderní dvoupatrovou vilou, ve které bydlela se svou matkou, otcem a o rok mladší sestrou Florou.

Sandra, která bydlela ve vedlejším domě, se s ní rychle rozloučila.

Ještě než Christina došla k domovním dveřím, vyběhla jí sestra nadšeně naproti.

„Čau, Tino,“ vítala ji. „Už na tebe čekám. Měla jsi telefon.“

„Kdo volal?“ zírala na ni Christina překvapeně, protože žádný telefonní hovor v této době neočekávala.

„Hádej,“ napínala ji Flora.

„Vážně nevím. Tak kdo?“

„Právě volal tvůj spolužák Adam...“

„Adam? Vždyť jsme se před chvílí spolu rozloučili. Co chtěl?“

„To nevím,“ zatvářila se Flora spiklenecky. „Řekl, že zavolá ještě jednou. Asi myslel, že už jsi doma. Jistě to bude něco vážného, když ti to nemohl říct už předtím. Byli jste přeci celé odpoledne spolu, nebo ne?“

„Byli,“ přiznala Christina. „Cvičili jsme.“

„Nechodíš s ním?“ snažila se z ní sestra vydolovat důležitou informaci. „Mluvil tak divně, jako by byl do někoho zabouchnutej. Tak mě napadlo, že spolu něco máte. Ale to bys mi určitě řekla, že jo?“

„Jasně, ségro,“ objala ji Christina familiárně. „Až s někým začnu chodit, tobě to určitě řeknu.“

„Zavoláš mu sama? Jeho číslo je v seznamu. Měl by radost, je to sympatickej kluk. Hned jsem si ho ve škole taky všimla. Škoda, že chodí do třídy s tebou a ne se mnou.“

„Je vážně fajn, ale volat mu nebudu,“ bránila se Christina. „Mohl by si to vykládat všelijak. Jestli mu na tom záleží, tak zavolá znovu, jak slíbil.“

Obě dívky vešly do domu a Christina zamířila automaticky k „živočišnému pokoji“, jak říkaly obě dvě místnosti, kde shromáždily své miláčky. Flora tu měla svoje čtyři želvy, které pojmenovala podle mušketýrů Athos, Porthos, Aramis a D’artagnan. Měly tu sídlo i dvě Flořiny kočky a několik morčat a papoušků. Nejvíce prostoru zabíralo želví terárium a Christinino akvárium plné pestrobarevných rybek.

„Želvy se dneska popraly,“ pokoušela se svoji sestru pobavit Flora. Aramis pokousal Porthose a D’artagnan Athose.

Christina se rozesmála. Chystala se říci také něco vtipného, ale vtom do místnosti vstoupili její rodiče.

„Ahoj, Tino,“ pozdravil Nicolas Drake. „Tak konečně jsi doma.“

„Jak ses celý den měla?“ zajímala se jeho žena. „Co trénink?“

„Ahoj, bylo to úžasný odpoledne,“ odpověděla oběma najednou Christina. „Cvičili jsme v lese a pak chvíli i v tělocvičně. Cítím se z toho výborně. Jenom koleno mám trochu naražené, jak jsem nešikovně upadla, ale to nic není...“

„Ty se jednou zabiješ,“ zamračil se její otec, uznávaný borgentownský advokát. „Je čas, abys zapomněla na zábavu a začala se trochu učit. Není to s tebou moc valné, co?“

„Jen se najím a hned se do toho pustím,“ zatvářila se Christina skromně.

„Ty jsi na tom, Floro, úplně stejně,“ sjela mírným hlasem potutelně se usmívající druhou dívku matka. „Tak už žádná zvířata a hajdy do jídelny.“

Obě dívky se po těch slovech nadšeně vrhly směrem k jídelní místnosti a zanechaly za sebou dvojici vyplašených koček a čtveřici nečinně přihlížejících „mušketýrů“.

IV.

Christina se právě chystala vstát od jídelního stolu, když se ozval telefon. Její otec k němu zamířil, ale nedočkavá dívka ho s gestem omluvy předběhla.

„To je asi pro mě, tati,“ řekla a zvedla sluchátko.

„Ahoj, tady Adam,“ zaslechla příjemný baryton. „Neruším?“

„Ne, nerušíš,“ vyhrkla spěšně. „Vůbec nerušíš...“

„Možná se budeš divit, proč ti volám, Tino,“ pustil se Adam do rozvláčného výkladu. „Mohl jsem ti všechno říct dneska na tréninku, nebo na hřbitově, ale nějak jsem neměl odvahu. I teď se mi to zdá trochu praštěné tě otravovat...“

Christina mimoděk zahlédla, jak se její sestra Flora opatrně připlížila zezadu k telefonnímu aparátu a snaží se zaslechnout se spřízněným úsměvem na tváři něco z probíhajícího rozhovoru.

„Floro, nech toho,“ odstrčila ji rezolutně. „Že se nestydíš...“

„Pardon,“ řekla Christina omluvně do sluchátka. „Promiň, Adame, ale ségra mě špehuje...“

„Jestli chceš, tak zavolám jindy...“ odpověděl zklamaný Adam.

„Ne,“ bránila se, „jen mluv, už jsem ji zahnala.“

„Tino, možná si myslíš, že jsem blázen, ale napadlo mě, že nemám zrovna co dělat... a je zrovna takovej pěknej večer. Tak jsem si řekl, že tě pozvu jen tak na procházku. Tedy jestli budeš souhlasit. Při tréninku ani na hřbitově jsem ti to nemohl říct, nebylo to dost vhodný – jistě to chápeš?“

Christina plaše pohlédla na své rodiče, kteří seděli vedle sebe u jídelního stolu a tvářili se naoko netečně.

„Víš co, Adame,“ řekla, „já tu teď nejsem sama. Když chvíli vydržíš u telefonu a dáš mi svoje číslo, zavolám ti z pokoje.“

„Vydržím třeba celý večer,“ vyhrkl Adam nadšeně na druhé straně linky a nadiktoval jí svoje číslo, které si pečlivě zapsala do malého zápisníku ležícího na telefonním stolku.

„Tak zatím čau.“

„Brzy ahoj, Tino.“

Christina položila telefon a pohlédla na své rodiče, tvářící se najednou živě a přehnaně zvědavě.

„Kdo to byl?“ zeptala se vzápětí její matka.

„To byl jeden spolužák, Adam,“ odpověděla dívka nevinně.

„Adam Selburg,“ prozradila záludně Flora.

Nicolas Drake se tajuplně pousmál a překvapil Christinu svým správným odhadem situace: „Pozval tě na rande?“

Christina na okamžik ztuhla a pak se překonala a řekla podle pravdy: „Ještě ne, ale asi to udělá. Musím mu jít zavolat.“

„Tak běž,“ pobízela ji okamžitě matka. „Nikdo tě tu nedrží. My to přece nemusíme slyšet. Jen běž, Tino.“

Christina si chvíli překvapeně prohlížela trojici spiklenecky se tvářících rodinných příslušníků, potom se usmála a zprvu pomalým a potom stále rychlejším krokem zamířila z jídelny ke svému pokoji, kde se hladově vrhla na telefonní číselník.

„Ahoj, to jsem já,“ ohlásila se Adamovi. „Už je čistej vzduch. Můžeš klidně mluvit...“

„Fakt si budeš myslet, že jsem blázen, Tino,“ začal se Adam opět vymlouvat, „ale napadlo mě, že bychom si mohli dneska... spolu... jen tak vyjít. Je krásně a já bych ti chtěl něco říct. Ale bojím se, že se mi vysměješ. Asi jsem se fakt zbláznil, ale líbíš se mi mnohem víc než ostatní holky... Už jsem to nevydržel, a tak jsem ti to konečně musel říct. Co ty na to?“

„A kde k tomu rande má dojít?“ zeptala se Christina trochu strojeně a pak se nahlas rozesmála. „Ty jsi vážně blázen, Adame, ale že jsi mi taky sympatičtější než ostatní kluci tak klidně přijdu...“

„Fakt?“ vyhrkl mladík nadšeně. „To je úžasný. Co kdybychom se teda sešli za půl hodiny nebo za hodinu v parku ve Flower City.“

„Tak za půl hodiny,“ souhlasila dívka. „Zatím se měj.“

„Čau, Tino, měj se krásně,“ rozloučil se s ní Adam jásavým hlasem.

Christina zavěsila a zamířila do rozsáhlého společenského pokoje, kde se zatím shromáždila její zvědavě se tvářící rodina.

„Tak kdy bude rande?“ uhodila na ni bez okolků Flora. „Dneska?“

„Buď opatrná,“ varovala ji matka. Znám Selburgovy, jsou to slušní lidé, ale člověk nikdy neví. Jsi ještě moc mladá.“

„Já vím,“ opáčila zářící Christina. „Vy toho naděláte, pozval mě na procházku, je to bezva kluk. Potřebujeme si rozebrat některé věci ze školy. Nic se neděje, tak z toho nedělejte vědu.“

„Do devíti večer budeš doma, jasný?“ upozornil ji otec přehnaně vážným hlasem. „Žádný skopičiny,“ dodal zbytečně, neboť jeho dcera už byla na rychlém odchodu z domu a jeho slova odlétla někam stranou, do prázdnoty.

Christina naskočila do auta a asi po pěti minutách zaparkovala na druhém konci Flower City.

Teprve v parku na lavičce se podívala na své hodinky a uvědomila si, že bude na Adama čekat celých dvacet minut. Trochu ji to zamrzelo, ale jen trochu, když si představila jeho sympatickou, přívětivou tvář a chvíle, které ji očekávají.

Adam to měl s otcovým vypůjčeným austinem o poznání dál, ale přesto se objevil v parku o čtvrt hodiny dříve, což ji značně potěšilo.

„Ahoj, Tino,“ blížil se k ní opatrně s omluvným úsměvem na tváři. „Jsem hrozně rád, že jsi přišla.“

„Já jsem taky ráda, že tě vidím,“ zatvářila se co nejvíc normálně, ale nejistá si tím, jak se má chovat vůči svému spolužákovi, který ji vlastně vyzval, aby s ním začala chodit.

Adam k ní napřáhl přátelsky ruku.

Podala mu také rozčarovaně ruku a on ji chvíli držel ve svých dlaních. Pak ji pustil a posadil se na lavičku vedle ní. Chvíli toporně seděl, než řekl: „Dneska jsme se pěkně proběhli. Nacvičoval jsem s Oscarem a Noelem páčení a škrcení nohama a málem jsem Noela uškrtil...“

„Já jsem se praštila do pravýho kolena,“ dodala skoro pro sebe Christina a několik dalších minut spolu rozebírali všechno, co spolu dnešního dne prožili.

Potom se chvíli procházeli parkem a ona si nestačila uvědomit, kdy se to stalo, prostě ji Adam najednou docela přirozeně vzal za ruku, jako by spolu odjakživa chodili. Byl to krásný pocit, který ještě nikdy předtím nepoznala. V duchu ji napadlo, že je možná spolu vidí některý spolužák či spolužačka, ale s pýchou si pomyslela, že se nemá za co stydět. Její kluk – Adam – byl přesně takový, o jakém vždycky snila.

Došli až na konec parku a chystali se vrátit zpět ke „své“ lavičce, když se náhle Adam zastavil a přivinul ji do své náruče. Políbil ji na čelo a potom na tvář. Chvíli pak čekal, co se bude dít, ale když nijak nereagovala, pustil ji a omluvným hlasem poznamenal:

„Promiň, Tino, možná jsem to přehnal. Promiň.“

Dívka chvíli hledala vhodná slova a nemohla je najít. Potom řekla: „Nic se nestalo.“

Její vlastní slova jí vyzněla všedně a prázdně, ba přímo banálně. Měla by mu říct: „Bylo to krásné,“ nebo „Zkus to znovu,“ ale místo toho vyšla z jejích úst jen obyčejná fráze.

Adam ji znovu uchopil za ruku a kráčeli spolu zpátky až k lavičce. Tam seděli ještě několik minut a ona se stále připravovala na to, že ji spolužák ještě jednou políbí, ale mladík už nenašel dost odvahy.

Místo dalšího polibku přišlo loučení. Domluvili se spolu, že hned zítra večer se sejdou v tomto parku znovu. Potom ji Adam doprovodil k jejímu mustangu a rozloučil se s ní.

Christina si skoro vůbec nepamatovala, jak dojela domů. Tento den byl pro ni tak tajemný a významný, že zbytek večera prodlévala v myšlenkách u toho, co se stalo, místo aby se věnovala své sestře a rodičům.

Dlouho nemohla usnout, ale pak se nad ní síly spánku přece jen smilovaly a ona se propadla do blažené sítě zamilovaných snů.

V.

Druhý den začal stejně jako většina všedních dnů v Christinině životě, ale byl přesto něčím významnější – a to vzpomínkou na uplynulý večer. Stále se v duchu vracela k okamžiku, kdy ji Adam objal a políbil. Cítila, že začala úplně nová epocha v jejím životě, epocha lásky. Všechny její myšlenky teď pádily k další metě, kdy se setká se svým spolužákem.

Flora to na ní okamžitě poznala.

„Tak co,“ zaútočila rovnou, „už spolu chodíte?“

Christina chvíli váhala a pak řekla: „Nevím, ale už jsme spolu asi začali chodit...“

Flora se rozesmála. „Hned jsem to poznala. Jsi celá vyjevená, Tino. Líbali jste se?“

„Co je ti do toho? Možná jo.“

„Určitě jo,“ dodala pro sebe Flora. „Slíbilas mi, že mi všechno řekneš.“

„Tak jo, Adam mě políbil,“ přiznala Christina.

Obě sestry spolu posnídaly a pak nasedly do Christinina mustangu. Po cestě přibraly do vozu Sandru Malderovou a asi po čtvrthodince zastavily před Borgentown High School, kde všechny studovaly.

„Kdy máte další rande?“ vzpomněla si Flora těsně předtím, než se rozloučila a pádila do své třídy.

„Večer,“ řekla Christina a zamávala jásavě své mladší sestře. „Čau, ségro!“

„Jo, rande,“ divila se Sandra. „Tak tohle chápu, gratuluju...“

„Jenom se na chvíli sejdeme,“ zatvářila se Christina odhaleně. „Nic víc.“

Adam už čekal na Christinu na chodbě přede dveřmi třídy.

„Ahoj, Tino,“ zastoupil jí cestu. Hrozně rád tě vidím. Doufám, že se na mě za ten včerejšek nezlobíš. Přijdeš večer určitě do parku?“

„Přijdu,“ řekla s úsměvem na tváři a oba vešli společně do třídy.

Toho dne probíhalo vyučování jako každého jiného dne. Nic zvláštního se nestalo, až na okamžik, kdy jeden ze spolužáků, Lester Welker, napadl slovně Adama.

„Tak co, hopsale, už ses naučil kung-fu? Asi mi to budeš muset brzy předvést. Už se na to těším, jak mi vypíchneš oko.“

Adam na to reagoval umírněně a s úsměvem. Řekl jen: „Přijď taky a nebudeš nám závidět.“ Potom naštěstí vešla profesorka angličtiny.

Christina měla nepříjemnou předtuchu, že brzy dojde ke konfliktu mezi vyzývavým, hrubě se chovajícím Lesterem Welkerem a klidným, kamarádským Adamem.

O přestávce obklopili Adama ti ze spolužáků, kteří mu už dlouho fandili a přibližně stejně velká skupinka příznivců se srotila kolem Welkera.

„Měl bys ho poučit, co je to kung-fu,“ přidala se Christina, která měla Welkera už dlouho plné zuby. „Lester si moc dovoluje.“

„Chodíme do jedné třídy,“ bránil se Adam, „a nemá cenu tu vyvolávat rvačky. Pak bychom se vůbec nesoustředili na vyučování.“

„To je pravda,“ dodala na jeho obhajobu Sandra. „Kung-fu se neučíme proto, abychom potom mlátili spolužáky. To by bylo příliš jednoduché.“

Druhá skupina, která mezitím obklopila Lestera Welkera, se chovala daleko dramatičtěji. Zjevně provokovali Lestera, aby Adama napadl. Welker stál uprostřed klubka svých podpůrců a hlasitě se chvástal, „že co nejdřív Adamovi rozbije hubu.“

Adam to zaslechl, zamračil se, ale pak nad tím mávl rukou.

„Ať si říká, co chce,“ řekl s úsměvem na tváři. „Je to tlučhuba.“

Chvíli to vypadalo, že ke rvačce nakonec přece jenom dojde, ale právě zazvonilo na další hodinu, matematiku.

Celý den ve škole proběhl ve střídavém napětí, ale nakonec všechno skončilo smírem.

Po poslední hodině se sešli Adam, Christina, Sandra, Anita, Oscar a Noel v bývalé hodovní Creaseyově síni, která teď sloužila k různým shromážděním.

Nesezvanou schůzku party „hopsalů“ otevřel Oscar.

Řekl Adamovi: „Já bych si takovou provokaci, jakou si dovolil Lester dneska, nedal líbit. Slyšel jsem, že ti vyhrožoval. Měl by dostat lekci. Je to nafoukanec a už se několikrát s někým porval.“

Christina si ho zadumaně prohlédla a pak se Adama zastala:

„Adam to myslí dobře. Chce bojovat jenom nezbytně a čestně. Lester proti němu nemá žádnou šanci.“

„Určitě ne,“ přidal se Noel. „Je to jenom obyčejnej drzej náfuka. Možná mu dám přes hubu brzy sám...“

„Vykašli se na to,“ prohlédla si Noela zálibně Sandra. „Vůbec si nezaslouží, abychom se s ním patlali.“

„Stačí mi jenom jeden úder,“ předvedl se Noel razantním kopem do zdi hodovního sálu, po kterém se k zemi sesypalo několik liber omítky.

„Co blázníš,“ napomenul ho se zpožděním Adam. „Vždyť rozbiješ celou budovu.“

„Můj táta to bude muset opravit,“ zatvářil se Oscar pochmurně a vzal do dlaně hrst spadané omítky. „Už se na to vykašli. Jestli se Lester bude chtít porvat, Adam si s ním určitě poradí...“

Parta mladých lidí se začala pomalu rozcházet. I Oscar se chystal vzdálit z hodovního sálu, ale Adam s Christinou ho zastavili.

„Oscare,“ uhodila na něho Christina přímo. „Jak to včera dopadlo? Udělal jsi to?“

Oscar se zatvářil tajuplně. Chvíli hledal vhodná slova a pak se mu tvář nečekaně rozzářila.

„Vlezl jsem do hrobky a tu truhlici jsem našel. Je to neuvěřitelné, ale ty sny vůbec nelhaly. Ta truhlice měla dvojité dno, ve kterém byly ukryty velké diamanty.“

„Jak ale můžeš vědět, že jsou to opravdové diamanty, a ne jenom bezcenná bižuterie?“ namítla Christina napjatá zvědavostí.

„Ukázal jsem je... nezlob se, ale ta dotyčná osoba si nepřeje, abych ji jmenoval... ale jsou to určitě pravé diamanty za několik milionů dolarů.“

„Pravé diamanty?“ prohlížel si ho Adam s údivem. „Ty si děláš legraci. To není možné...“

„Dal je tam asi Creasey. Třeba svoji manželku nezabil, ale právě naopak – miloval ji, a proto jí dal do hrobky ten poklad.“

„Jestli je to pravda,“ zatvářila se Christina odmítavě, „tak bys ty diamanty měl vrátit zpátky nebo je odevzdat Creaseyovým příbuzným. Vždyť ti vůbec nepatří. Vrátil jsi desku na původní místo?“

„Vrátil, nikdo nic nepozná. Ale ten poklad vrátit nehodlám, už jsem se o tom s někým poradil. Duch paní Creaseyové chtěl, aby diamanty patřily mně. Proto se mi zjevoval. Až všechno zpeněžím, dostanete ode mě každý svou část. Jste kamarádi a já na vás nezapomenu...“

„My nic nechceme,“ odpověděl Adam překvapeně. „Měl by sis všechno rozmyslet. Cítím, že z toho kouká pořádnej průšvih. Nahlaš to raději na policejní stanici.“

„Doufám, že mě nezradíte,“ bránil se dál Oscar. „Já nic vrátit nechci. A vy nic nevíte. Třeba jsem si dělal jenom legraci... Hele, tak zatím čau. Uvidíme se zítra.“

„Ahoj,“ rozloučili se s ním nejistě oba spolužáci.

„Určitě z toho bude průšvih,“ zopakoval ještě jednou Adam a pak vzal Christinu beze slova za ruku a vydal se s ní na parkoviště před školou.

Table of Contents

Title page

Předmluva

I.

II.

III.

IV.

V.