Andrew Hall

Copyright© 2000 by Andrew Hall

Copyright© 2014 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-113-4 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-114-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-115-8 (PDF na CD)

Předmluva

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Napětí

Recepty

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Předmluva

V roce 1485, krátce po bitvě u Bosworthu, v níž zahynul Richard III. a k moci se dostali Tudorovci, povýšil nový panovník Jindřich VII. do šlechtického stavu Johna Parsleye a daroval mu panství Hawkshill, pár vesnic s malou tvrzí na severu země nedaleko skotských hranic. John Parsley a jeho potomci přeměnili tvrz na kamenný hrad, postupně však ztratili spojení s královským dvorem a stali se typickou zchudlou anglickou venkovskou šlechtou profitující z nájmů, lovu a občasných loupeží.

V roce 1932 bylo už sídlo Parsleyů značně zchátralé a skrz naskrz zadlužené. Z celého rodu zbyl už jen stařičký 92letý hrabě William, upoutaný na kolečkové křeslo a nekomunikující s okolím, a jeho rozvedený, rozmařilý syn Geoffrey, který utrácel zbytky rodinného jmění s lehkými ženštinami v Londýně a při dostihových sázkách. Jako dar z nebe se mu jevila nabídka amerického milionáře Richarda Creaseye, který chtěl hrad rozebrat na kusy, převézt do USA a tam si ho postavit jako své letní sídlo.

Tato transakce se nakonec také uskutečnila, zřejmě přes odpor stařičkého hraběte, který při konečném podpisu smlouvy ze zlosti nabyl na krátký čas jasného vědomí a také řeči a svého syna proklel. Nejasná kletba dále odsuzovala k věčnému zatracení a neštěstí všechny, kdo budou s hradem dále disponovat, žít v něm a vůbec. Po vyslovení kletby hrabě William z rozčilení skonal.

Jeho syn se z nabytých peněz dlouho neradoval, neboť zhruba za rok, zrovna v den, kdy byl poslední kámen Hawkshillu naložen na zaoceánský parník, byl nalezen zardoušený v jedné z londýnských uliček. Jeho smrt nebyla nikdy vysvětlena, nenašly se také žádné peníze, které zbyly z prodeje rodinného sídla. Rod Parsleyů tak vymřel.

Richard Creasey, který Hawkshill koupil, převezl do USA a tam ho znovu postavil na okraji malého městečka Borgentown, byl typickým příkladem amerického milionáře, který se vypracoval z poslíčka až na majitele jedné z největších průmyslových korporací, Creasey Int. Ltd. Firma začínala výrobou psích sucharů, později rozšířila svou působnost do celého potravinářského průmyslu a rozhodujícím momentem jejího grandiózního rozmachu bylo získání dodávek konzervovaných potravin pro americkou armádu. Sám Creasey byl tvrdý a nelítostný podnikatel, proslulý nemilosrdnou likvidací svých konkurentů i nekompromisními postoji vůči požadavkům svých zaměstnanců. K stáru se však poněkud změnil a snad z výčitek svědomí věnoval značné sumy na různé dobročinné účely. Městečku Borgentown, které se mezitím značně rozrostlo, také přenechal své letní sídlo, kam ostatně příliš často nejezdil.

Město si s hradem víceméně nevědělo rady. Nejdřív v něm bylo provinční muzeum, pak bylo rozhodnuto, že z něj udělají školu. Následkem toho hrad prošel rozsáhlou přestavbou, která podstatně změnila jeho vzhled a udělala z gotické stavby ošklivou, nesourodou budovu, v níž ve své původní podobě zůstala jen hodovní síň (nese Creaseyovo jméno), jíž se nyní používá jako aula k různým shromážděním, školním představením a diskotékám, a věž, v níž ředitelství školy zřídilo amatérskou hvězdárnu.

I.

Skrze větve stromů lemujících Madison Street zářily sálavé sluneční paprsky. Nicola Ballardová si nasadila síťovanou kšiltovku na krátké rusé vlasy a podívala se na nebe. Ani mráček, pomyslela si a přešla skrze hustý provoz směrem k nabité pizzerii „U Micka.“ Byla to vyhlášená svatyně všech studentů navštěvujících střední školu v provinčním městečku Borgentown.

Z amplionu připevněného nad vývěsním štítem zněla hudba a zvala hosty k posezení. Nicola zahlédla před vchodem svou nejlepší kamarádku Daisy, jejíž červené žerzejové šaty zářily do daleka jako semafor. Rozeběhla se k ní a prudce vrazila do opáleného Daniela Finsche klábosícího mezi dveřmi pizzerie s o hlavu menším Owenem. Oba právě vycházeli ven.

Daniel ji zachytil a usmál se.

„Asi bychom se měli poznat blíž,“ řekl a oči mu zajiskřily na slunci.

„Přistěhovali jsme se asi před dvěma měsíci,“ vymanila se mu Nicola z náručí a zůstala rozpačitě stát na chodníku.

„Odkud?“ zeptal se vysoký mladík.

„Z Kanady,“ odpověděla mu s úsměvem rusovláska.

„Kde vězíš tak dlouho, čekám tu na tebe už nejmíň dvacet minut,“ přerušila klíčící rozhovor Daisy.

To byla celá ona. Přihnala se jako velká voda a hned se pustila s Danielem do řeči. Nedělala si nikdy s ničím velké problémy tak jako Nicola.

„Chtěli jsme s Owenem už jít, ale máte u nás jednu kolu,“ odhalil Daniel zuby ve filmovém úsměvu a Nicola se začervenala. Znala toho vysokého kluka vlastně jen od vidění, ačkoliv spolu sdíleli stejnou třídu třetího ročníku borgentownské střední školy. Ještě nedávno by dala kdoví co za to, aby je náhoda svedla dohromady, ale teď, když k tomu konečně došlo, se styděla.

Daisy do ní významně drcla loktem a všichni se vměstnali do nabitého lokálu.

„Ahoj, holky,“ zahalekal Daniel a mířil přímo k rohovému stolu, u něhož trůnilo vyhlášené trio – Alexandra, Paula a Veronica. Tyhle tři holky si nepouštěly nikoho k tělu a chodily všude spolu, jako by byly trojčata.

„Čau, Denny,“ odpověděla mu Alexandra.

„Jsi dost dobře naloženej, jak vidím,“ přidala se štíhlá blondýnka Paula a hned mu dělala na lavici místo vedle sebe.

„Nejsem tu sám,“ ohlédl se Daniel na Nicolu s Daisy a Veronica se neochotně posunula, aby si ty dvě mohly také sednout. Owen si vzal Paulu na klín, protože u stolu už nebylo dost místa, a oba dva se začali navzájem pošťuchovat. Alexandra se na Owena na chvíli zahleděla vyloženě nenávistným pohledem, ale toho si všimla pouze Nicola.

Právě v té chvíli k nim zpoza pultíku připlul otylý Mick a zeptal se jich, co si objednají.

„Třikrát kolu a sýrovou pizzu na mě,“ luskl prsty Daniel a usmál se na Nicolu s Daisy. Hned však obrátil pohled svých hnědých očí ke známému triu a zeptal se: „Holky, co probíráte?“

„Smrt Roberta Warrena,“ odpověděla Veronica a hodila si cop lesklých černých vlasů na záda.

Alexandra se ušklíbla: „Smrt Roberta probírají skoro všichni, byla to přece nešťastná náhoda. Procházel se kolem staré kaple a spadl mu kámen na hlavu.“

„Podle mého to mohla být stejně tak i vražda,“ vložila se do debaty Daisy. „Někdo mohl ten kámen na Roberta shodit schválně. Měl mezi studenty hodně nepřátel po tom, co díky němu začalo prohrávat basketbalové družstvo.“

„Kdo to byl ten Robert?“ zeptala se Nicola, která nebyla v obraze.

„Jeden kluk ze čtvrťáku. Copak ty jsi ještě neslyšela, co se včera stalo?“ povytáhla Paula obočí.

„Nebyla jsem dnes ve škole, protože jsem byla na bratrově svatbě. Četla jsem tu zprávu jen ráno v novinách.“

„Ach tak,“ pousmála se Paula. Nicole se zdála být z celého tria dívek nejsympatičtější. Veronica měla hranatou, sportovní postavu a ani jednou se zatím neusmála a Alexandra se zdála být podivínka. Měla kolem paží omotány kožené amulety a na krku se jí houpal velký přívěsek ve tvaru lebky. Kromě toho se o ní po škole šířily pověsti, že nenávidí kluky a že jednou stříkla Bernardovi Bodemu, když ji chtěl žertem políbit, slzný plyn do očí.

Náhle se jim za zády mihl stín. Nebyl to nikdo jiný než Bernard.

„Bernie, kde se flákáš?“ plácnul si s ním Daniel dlaněmi na přivítanou.

„Zdržel jsem se v knihovně. Už jste slyšeli to o Bobovi Warrenovi?“ zajímal se Bernard.

„Jo, o ničem jiném se tu nemluví. Je to opravdu smutná událost,“ pokýval hlavou Owen.

„Ta stará školní kaple je jen hromada starého kamení. Měli tam dát už dávno lešení, aby se nikomu nic nemohlo stát,“ pronesla Nicola.

Daniel ji vzal pod stolem za ruku.

„Nic si z toho nedělej, hlavně že jsme na živu alespoň my,“ prohodil cynicky.

„Vždyť já toho Roberta ani neznala,“ špitla Nicola. „Teda možná jsem ho jednou, dvakrát zahlídla na chodbě, to je všechno.“

„Bob byl náhodou prima kluk, znal jsem ho z basketbalu„“ povzdychl si Bernard.

„Prý na něho byl otřesnej pohled. Robertova hlava byla doslova na dva kusy a všude po zemi se rozstříkl jeho mozek... Museli ho dát kvůli tomu do kovový rakve. To dělají tehdy, když je oběť samá krev, aby nekapala z dřevěný rakve škvírama ven,“ promluvila dnes poprvé do sebe zahloubaná Veronica.

„Fůůůj, to je ale nechutný téma,“ vyjekla Daisy a přihladila si blonďatého ježka.

Nicola si v té chvíli poprvé za odpoledne uvědomila, že Alexandra na ni často docela nepokrytě zírá svýma trochu vykulenýma očima, jako by ji chtěla uhranout. Pohrávala si přitom s amulety připevněnými na zápěstí. Pak najednou vyhrkla: „Ty sportuješ?“

„Věnovala jsem se v Kanadě závodně tenisu,“ přikývla pihatá Nicola a znovu trochu zrudla.

„Je to vidět na tvé postavě,“ hleděla na ni Alexandra klidným pohledem.

„To má být lichotka?“ zeptala se Nicola trochu dopáleně, protože se styděla, že nemá skoro žádná ňadra.

„Heleď se, nekritizuju tě. Jseš prostě sportovní typ holky, já tě beru takovou, jaká jsi.“

Veronica vstala a odebrala se na toaletu.

„Proč je Veronica dnes taková smutná?“ zeptala se Daisy.

„Byla zřejmě do Boba zamilovaná,“ vypískla Paula a uchichtla se. Nicola si povšimla, jak se Alexandra při těch slovech naježila a kopla Paulu zřejmě pod stolem do nohy.

„Au, co mě kopeš...?“ vyjekla Paula a zároveň shodila Owenovu dotěrnou ruku ze svého stehna.

„Robert byl stejný čuně jako ty, Owene, a zasloužil si smrt jako všichni chlapi,“ zamračila se Alexandra.

„Tohleto říkáš mně, basketbalové hvězdě?“ rozčílil se trochu domýšlivý Owen.

Alexandra loupla očima po Bernardovi, který se od ní po příhodě se slzným plynem držel v uctivé vzdálenosti, a pronesla: „Ty se mnou, Owene, ještě nemáš zkušenosti. Radím ti, drž se ode mě dál!“

„No jo, tebe se tak leknu, ty malá čarodějnice,“ zasmál se Owen a letmo políbil Paulu.

Nicola byla tak zabraná do sledování slovní potyčky mezi Alexandrou a Owenem, že docela zapomněla, že ji Daniel celou tu dobu drží za upocenou ruku.

II.

Znělka v rádiu oznámila osm hodin, zatímco Nicola pojídala sýrový toast ke snídani. Seděla v kuchyni ještě s mámou, která se chystala jako každé ráno do kanceláře firmy Tolliver & spol., kde pracovala. Měla na starosti zakreslování nově postavených objektů do katastrálních map a vytváření jejich duplikátů.

„Dáš si ještě jeden šálek kakaa?“ zeptala se vysoká, sportovně oblečená Agnes Ballardová své dcery.

„Dám, je moc dobré,“ odvětila pihatá zrzka, která si v chuti k jídlu nic nezadala se svým otcem pracujícím pro místní geografickou společnost.

„Táta už je v práci?“ prohodila Nicola.

„Musel dnes odejít dřív, pořádají sympozium na téma Geografie v praxi. Mají tam přijet odborníci až z Evropy, takže táta se tvářil patřičně důležitě, když odcházel. Přednese jeden z příspěvků.“

Nicola se pousmála, než se zakousla do druhého toastu. Uměla si samozřejmě svého otce, který se domníval, že by se společnost bez jeho přispění neobešla, představit. Byl to důvěryhodně vyhlížející čtyřicátník s mírně prošedivělými vlasy, čelními kouty a se zásobou přísloví, hodících se na každou příležitost. Obšťastňoval jimi celou rodinu včetně svého už dospělého syna Buda.

Bud se z celé Ballardovy rodiny vymykal svým volnomyšlenkářstvím. Odešel z vysoké školy, ačkoliv měl vynikající prospěch, a rok se jen tak toulal po Kanadě, přespával pod širákem a nemusel tak alespoň poslouchat věčná kázání svého otce Carla. Nedávno se usadil a oženil se s o dva roky mladší Ritou.

Nicolu vyrušilo zadrnčení telefonu. Byla jedním dlouhým skokem u aparátu a ohlásila se obligátním: „Haló?“

„Čau, tady Denny Finsch,“ ozvalo se k jejímu údivu ve sluchátku.

Nicola sebou div nesekla na zem. Volá jí Daniel! Ten nejsenzačnější kluk z celé Borgentownské střední školy. Cítila, jak se jí začínají potit dlaně.

„Ahoj, Denny. Proč mi voláš?“ Nicola by se nejraději picla, ale neobratná věta se už zpátky vzít nedala.

„Myslel jsem, že budeš ráda,“ podotkl dotčeně Daniel.

„Já jsem ráda, já... jen jsem trochu překvapená,“ zablekotala.

„Chtěl jsem tě dnes po škole pozvat na projížďku po Green Lake v nafukovacím člunu,“ oznámil jí světlovlasý mladík.

„To... to by bylo fajn,“ zakoktala Nicola nejistě. Nevěděla, jestli si z ní Daniel jen tak nestřílí. Green Lake bylo totiž poměrně malé jezero s nazelenalou hladinou a věčně studenou vodou, kam rády chodily zamilované páry nebo rodiny s dětmi pořádat pikniky. Leželo kousek za městem, napájené říčkou Sand River.

„Tak, kde se sejdeme?“ naléhal ten pohledný kluk.

„Třeba na školním parkovišti ve čtyři hodiny,“ navrhla mu. Hlas se jí zadrhával samou trémou. Nerada by zase něco pokazila.

„Budu se těšit,“ zasmál se do telefonu Daniel chraplavým, mužným smíchem a zavěsil.

„Kdo ti volal, tvoje kamarádka Daisy?“ zeptala se matka rutinně.

„Jeden kluk, kterého neznáš,“ podotkla štíhlá Nicola.

„No konečně máš nějakého kluka, honíš se pořád za míčkem s tenisovou raketou v ruce... to já v tvém věku už jsem rok chodila s tvým otcem,“ zalamentovala Agnes Ballardová. Nalila přitom své dceři další, už třetí šálek kakaa.

„Mami, to není vůbec můj kluk. Je to prostě kamarád,“ nedala se Nicola.

„Stejně bys ho mohla pozvat v neděli na oběd,“ dodala matka trochu zklamaně, zatímco dávala nádobí do myčky.

„Už musím jít do školy, zbytečně mě nezdržuj,“ odsekla jí hubatě dcera a vyběhla ven ze štukované vilky.

Zamířila chvatně ke své zaparkované hondě a nasedla dovnitř.

Měla to do Borgentown High School ze čtvrti Flower City co by kamenem dohodil, takže chodila většinou pěšky, ale dnes už se dost opozdila, takže si vzala raději vůz.

Byla na školním parkovišti za pět minut a hned si povšimla, zatímco parkovala, vyhlášeného tria dívek, se kterým se včera potkala v pizzerii U Micka.

Vévodila mu dlouhovlasá Alexandra, která se hned Nicole vydala naproti.

„Ahoj, zmínila ses včera, že hraješ tenis. Mohla bych tě na dnešní odpoledne vyzvat na zápas?“ pohodila hřívou oříškových vlasů.

„Já už na dnešní odpoledne něco mám,“ přiznala se jí Nicola a zabouchla dveře světle modrého auta.

„Tak co zítra?“ nedala se dlouhovláska. Postupně k nim zamířily i Veronica s Paulou a obstoupily Nicolu jako tři sudičky.

„O vaší partě se říká, že jste tvrdé holky. Já to nedokážu posoudit, jsem tady nová,“ prohodila zrzka a přejela si rukou po krátce střiženém účesu.

„To jsme, máme zásadu, že se nikdy nezahazujeme s žádnými kluky,“ řekla Alexandra a pohlédla skoro výhrůžně na Paulu.

„Jsme takové tři poslední Amazonky,“ rozesmála se hranatá Veronica. „Jestli chceš, můžeš patřit mezi nás. Já sama se věnuju lukostřelbě. Jsem v ní docela dobrá. Nechtěla bys to taky zkusit?“ položila přátelskou otázku.

„Možná,“ dala se zlákat Nicola, která byla jako drak do každého nového sportu.

„Ještě si o tom promluvíme. Mohla bys patřit k nám do družstva, jsme v něm všechny tři,“ prohodila Paula a mile se usmála.

„Musíme už do třídy, za chvilku zvoní,“ podívala se Nicola na hodinky na vypracovaném zápěstí a všechny čtyři se rozeběhly ke škole. Její průčelí zdobili dva kamenní psi s vyceněnými zuby. Nicole to sousoší připadalo morbidní a nevkusné. Musela se ale smířit s daleko podstatnějšími věcmi v tomhle pro ni novém městě.

Její hlavní důvod k nespokojenosti tkvěl ve zdejším dosti neupraveném tenisovém hřišti. Když ho hned po příjezdu do Borgentownu přejela znaleckýma očima, ohrnula pohrdavě nos. Kdoví proč se její rodiče rozhodli přestěhovat do tohohle zapadákova. Naopak kladné body městečku přidával Daniel, do kterého se tajně zamilovala hned na první pohled.

Vyučovací hodiny se v panujícím parnu nesnesitelně vlekly a všichni přijali s povděkem poslední – víceméně oddechovou – hodinu tělocviku.

Trochu ospale vyhlížející tělocvikář je nechal sehrát zápas v basketbale, ve kterém vysoká Nicola vynikla a vysloužila si právem poplácání po zádech od svých méně zručných spolužaček. Zvláště Daisy na Nicole doslova visela pohledem a komentovala spokojeně každou její výtečnou přihrávku.

„Jsi vážně dobrá,“ řekla jí po zápase v šatně Alexandra. „Chodíš tu s někým?“ zajímala se.

„Proč?“ zeptala se Nicola.

„Protože podmínkou členství v naší partě je kašlat na kluky. Správná Amazonka je bojovnice a o mužský se nezajímá,“ prohodila Alexandra se zřejmou samolibostí v hlase.

„To myslíš vážně?“ pousmála se zrzka.

„Co?“ opáčila Alexandra a přehodila si přes tělo černé letní šaty s bílými puntíčky drobnými jako zrnka máku.

„To s těma Amazonkama. Vy tři snad nemáte rády kluky?“ podivila se Nicola.

„No... před členstvím v naší partě se skládá taková přísaha, která chození s kluky vylučuje. Ale o tom snad později...“ zarazila se Alexandra, jako by toho už prozradila příliš a přetáhla si přes hlavu nezbytný amulet s lebkou.

Nicola se rozloučila s děvčaty a vyběhla před školu. Zamířila nejistým krokem k parkovišti, na němž měla sraz s Danielem. V duchu sama sobě lála za to, že nevěnovala větší pozornost výběru svého oblečení. Měla na sobě bílé tričko s nápisem Adidas a černé elastické kraťasy ke kolenům. Hlavně že si nezapomněla s sebou vzít plavky.

Na parkovišti se zarazila. Její sen o rande v soukromí s Danielem se začínal rozplývat. Opálený Daniel ji sice už netrpělivě vyhlížel, společně s ním se jí však šklebili vstříc Bernard s Owenem.

Nicola si v duchu povzdychla a zamířila k nim.

III.

Daniel se mile usmál Nicole vstříc.

„Ahoj kotě,“ pozdravil ji na přivítanou. K jejímu úžasu se k ní naklonil a dal jí kamarádskou pusu na tvář.

„Viděl jsem tě dneska s těma slavnejma Amazonkama. Snad nechceš být stejně střelená jako ony?“ zeptal se jí Bernard.

„Tak ony to s tou partou podle vzoru starověkých bojovnic myslej vážně?“ podivila se Nicola, celá rudá po Danielově polibku.

„To si piš, tadyhle Berniemu stříkla dokonce Alexandra do očí slzný plyn a mně vyhrožovala, že jestli se budu ochomýtat kolem Pauly, že mě vlastnoručně zastřelí z kuše,“ ušklíbl se Owen.

„Alexandra vlastní kuši?“ zeptala se pro jistotu Nicola.

„Ne, to jen tak blafovala. Ale luk má a ve střeleckém oddíle, do něhož všechny tři chodí, jsou k dispozici všechny možné zbraně.“

„Tak je na čase vyrazit,“ přerušil je Daniel a přešel ke svému okrovému fordu. Na jeho zadním sedadle byl ledabyle pohozen nafukovací člun.

Všichni nasedli do auta a vyrazili k vodě.

Green Lake se před nimi zjevilo jako vystřižené z pohádkového seriálu se svou třpytivou hladinou, po níž přebíhaly drobné vlnky. Leželo v náruči nevelkého údolí rozprostírajícího svůj klín mezi mírně zvlněnou pahorkatinou Sleeplandu.

„Dneska je úžasné počasí,“ přerušil ticho panující ve voze Daniel.

„Jako stvořené pro koupání,“ přikývla rozpačitě Nicola. Cítila se v doprovodu tří chlapců nesvá. Právě přemýšlela, že s sebou mohla vzít alespoň Daisy, když ji spatřila postávat na břehu jezera s jejím mladším bráškou.

Vyklonila se z okénka fordu.

„Daisy! Pojď k nám!“ zahalekala na ni, sotva Daniel zaparkoval.

Daisy se k nim rozeběhla a hned měla plno narážek na Nicolin doprovod.

Owen přejel Daisy pohledem od kotníků až po krátce střiženého blonďatého ježka a obdivně písknul. „Léto má své přednosti, takovéhle kočky nemají ani v Miami Beach,“ zalichotil jí, zatímco Bernard lovil z vnitřku auta nafukovací člun.

„Jé, můžu se s vámi projet po jezeře?“ vyptávala se štíhlá Daisy a vůbec si nevšímala rozruchu na břehu Green Lake.

„Co se tam děje?“ zavětřil Daniel.

„Někdo se topí!“ vykřikla Nicola.

„Proboha, já úplně zapomněla na svého brášku Penna!“ zasténala srdceryvně Daisy a všichni začali pádit směrem k jezeru.

Skutečně, asi v polovině jezera se topil v drobném vodním víru malý Penn.

„Vydrž, Penny...“ štkala Daisy a hryzala si nervózně zbělalé klouby na rukou. Bylo to právě ve chvíli, kdy drobný světlovlasý chlapec zmizel úplně pod vodou.

„Proboha, dělejte něco!“ vykřikla zoufalá Daisy a po tvářích se jí koulely slzy.

Daniel se vrhl bez váhání oblečený do vody, ani boty si nezul, a za ním i Bernard s Owenem.

„On se mi utopí,“ plakala Daisy a Nicola ji objala. „Neboj se, oni ho najdou a vytáhnou na břeh,“ utěšovala ji.

Daniel se dral mocnými tempy vpřed a brzy se začal stejně jako ostatní zachránci potápět dolů do kalné vody.

Slunce zašlo za husté mraky a na hladině se začaly vzdouvat vlny hnané náhlým větrem. Jezero se začalo tvářit ke svým návštěvníkům nepřátelsky a klidná idyla byla ta tam.

Pojednou se na hladině objevil Daniel s Pennovým bezvládným tělíčkem v rukou. Kolem bylo hned plno mužů ochotných pomoci a dovlekli tělíčko malého chlapce ke břehu.

Položili ho do písku.

Daniel doplaval ke břehu a mocně oddychoval. „Je tu někdo, kdo umí poskytnout první pomoc?“ vykřikl do nastalého zmatku.

„Já mám zdravotnický kurs,“ ozval se brýlatý mladík a hned se sklonil nad promodralým Pennem.

„Ten kluk nedýchá,“ dělal si starosti Pennův zachránce.

Začal mu dávat dýchání z úst do úst a při tom mu masíroval hrudník.

„On mi umře a já to nepřežiju!“ zaječela už docela bez kontroly Daisy a vrhla se ke svému bráškovi. Někdo se k ní natáhnul a strhl ji zpět, aby nepřekážela při poskytování první pomoci.

Konečně se malý chlapec rozkašlal a všichni si oddechli.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Daniel a přátelsky natáhl k zachránci ruku.

„Já jsem Simon,“ představil se ten brýlatý kluk a potom zase skromně zmizel mezi davem.

Slunce opět vyšlo a jezero se vzdouvalo v jeho paprscích, jako by se nic nestalo. Srocení lidé na břehu jezera se pomalu rozcházeli a všude v krajině kolem panoval klid a mír.

„Jedeme s Pennem domů,“ promluvila úsečně ještě stále vyplašená Daisy. Vzala vzpírajícího se chlapce, kterému mezitím otrnulo, za ruku a vlekla ho k autu.

Bernard si začal svlékat promočené oblečení a oba chlapci ho následovali. Daniel vyndal z vozu provaz a vyrobil z něho provizorní šňůru na prádlo.

Nicola si povšimla v zástupu vozidel, parkujících kolem jezera, Alexandřina červeného buicku. Nikde ale vyhlášené trio dívek neviděla.

„Alexandra chodí ráda do lesa,“ prohodil Daniel, když si všiml Nicolina pohledu.

Pihovatá dívka přikývla.

Všichni kluci už byli v plavkách a Nicola se odešla do nízkého křoví lemujícího břehy jezera také převléknout. Za chvíli byla zpátky a došla ležérním krokem k Danielovi, který právě nafukoval člun.

„Nebýt tebe, kdoví jak by to s Penem dopadlo,“ zapředla s ním rozhovor. „Jsi vlastně hrdina dnešního odpoledne.“

Vysoký světlovlasý mladík se rozesmál. „To jsem rád, žes mě prohlásila za hrdinu dnešního odpoledne. Zní to od tebe povzbudivě.“ Pak přejel zrzku krátkým zkoumavým pohledem a dodal: „Máš hezké plavky.“

„Jsou z jednoho butiku na Constitution Avenue,“ předvedla se mu Nicola a otočila se v piruetě dokola.

„Tak člun je připravený, můžeme vyrazit,“ pronesl Daniel a obrátil se k Bernardovi s Owenem, kteří se zatím slunili na osuškách.

„Tenhle nafukovací člun nás všechny neuveze, někdo bude muset počkat na břehu,“ křikl na ně.

„Jeď, Denny, s Nicolou,“ my si zatím dáme s Berniem závod v plavání, kdo bude první na druhém břehu,“ řekl Owen.

Daniel přikývl a donesl člun na vodu. „Nasedej,“ pobídl otálející Nicolu a ta k němu naskočila. Světlovlasý mladík se odpíchl pádlem od břehu, zatímco Bernard s Owenem skočili šipku do vody a začali závodit.

Oba se drali kraulem kupředu, ale Owen byl rychlejší a brzy se ujal vedení.

Daniel zatím pádloval za nimi a Nicola se v člunu pohodlně usadila. Nastavila obličej slunci a začala se opalovat.

„Jste docela dobří v hokeji, myslím Kanaďané,“ zapředl ten opálený kluk s Nicolou rozhovor.

„Ráda se dívám na utkání v hokeji a fandím našim. Ačkoliv žiju už přes dva měsíce tady v Borgentownu, jsem Kanaďanka každým coulem,“ pousmála se zrzka.

„Slyšel jsem, že máš ráda sport,“ přiblížil se Daniel rychlými záběry pádel zhruba polovině jezera a tam nechal člun unášet drobnými vlnkami k druhému břehu.

„Ano, miluju tenis,“ zasnila se Nicola. „Snažila jsem se v něm vyniknout, ale asi k tomu nemám patřičný talent,“ ušklíbla se sebekriticky.

„Možná jsi jen neměla dost štěstí. Podívej, Owen vyhrál,“ ukázal mladík prstem na druhý břeh.

Skutečně, Owen dorazil jako první k protějšímu břehu a těsně za ním vylezl z vody i Bernard. Owen zdvihl ruce nad hlavu a zamával na své kamarády na člunu.

Nicola se teď pro změnu sama ujala pádla a začala směřovat k nízkému lesíku na druhé straně jezera.

„Žiješ tady v Borgentownu od narození?“ položila vysokému klukovi na druhé straně člunu otázku.

„Ano,“ odtušil Daniel a vylovil z malého zeleného ruksaku dvě plechovky Fanty.

„Dáš si taky?“ kývl na zrzku a začal je otevírat. Bublinky v plechovce zasyčely a nápoj začal vytékat ven.

Náhle se z protějšího břehu Green Lake ozval výkřik.

„Slyšel jsi to?“ zarazila se Nicola.

„Ano, něco jsem zaslechl,“ přitakal její společník a oba se zahleděli směrem k vlnícímu se lesíku. Owen s Bernardem už na břehu nestáli, zmizeli zřejmě mezi stromy.

„Aby se tak klukům něco stalo,“ zasýčkovala pihovatá dívka. „Musíme se tam doplout podívat,“ dodala vzrušeně a začala mohutnými záběry pádla směřovat k místu, z něhož se bolestný výkřik ozval.

IV.

Člun přirazil ke břehu a Nicola s Danielem z něj vyskočili na pevnou zem. Vstříc se jim zelenal řídký lesík. Mezi větvemi stromů se proháněl větřík a ptáci zpívali jako o závod.

„Ten výkřik zazněl přibližně támhle odtud,“ ukázal Daniel prstem mezi stromy. Nicola se rozhlížela po Bernardovi a Owenovi, ale marně. Zmizeli někde v houštině před nimi.

„Kde jsou kluci?“ zeptala se.

„Nevím, ale zkusíme na ně zavolat,“ rozhodl Daniel. Lesem se rozlehla série jejich výkřiků, ale kluci se neozývali.

„Aby se jim tak vážně něco stalo,“ strachovala se Nicola.

„Víš ty co, zkusíme to tady prohledat. Ty jdi tudy,“ naznačil jí Daniel směr rukou, „a já půjdu v půlkruhu za tebou. Támhle u té vysoké borovice se sejdeme,“ zamračil se soustředěně a oba se vydali vpřed.

Po jediném, ale opravdu hrůzném výkřiku se už žádný další neozýval, a to bylo víc než zlověstné. Nicola opatrně našlapovala po kluzkém mechu a její postava se vnořila do zeleného přítmí.

Prošla ostružinovými houštinami, které jí zatínaly do nahých paží a nohou drobné drápky ostnů, a ocitla se na malé planině.

Náhle se v trávě před jejími botaskami něco mihlo.

Had.

Nicola strnula a ze rtů se jí vydralo překvapené zaječení.

Had zdvihl malou plochou hlavičku a ostražitě kolem sebe střílel svým rozeklaným jazýčkem.

V tom se ozval dusot; houštím se k ní hnal Daniel.

„Nehýbej se!“ vyjekla zrzka a ukázala malý kousek před sebe. Had se ale zalekl a zmizel mezi vysokou trávou. Daniel ho vlastně ani nezahlédl.

„Co se ti stalo?“ ptal se jí udýchaně.

„Ohrožoval mě had. Ty jsi ho vyplašil a on utekl,“ připustila Nicola s úlevou.

„V tomhle parnu tu bude spousta ještěrek, hadů a jiné havěti. Musíš si na ně dávat pozor,“ vysvětloval Daniel. Dali se do chůze a mezi klenbou stromů vzal mladík Nicolu za ruku. „Už se neboj, byla to jen náhoda,“ pousmál se na ni.

Ve stejný okamžik však mezi stromy spatřili něco, co tam rozhodně nepatřilo. Z hustého větvoví čouhaly lidské nohy.

„Denny, poběž!“ vyzvala ho dívka s bledou pletí a sama se rozeběhla udaným směrem.

Daniel byl na místě první a začal odstrkovat přibíhající Nicolu: „Nechoď tam, je to otřesný pohled.“

Krátkovlasá zrzka si však nedala vymluvit svou zvědavost a pomalu začala obcházet cosi, co vypadalo na první pohled jako náhodně vzniklá spleť větví. Bylo to však něco jiného.

Byla to past.

Větve byly evidentně opracovány lidskou rukou a tvořily jakési ostny, v nichž vězelo napíchnuto lidské tělo. Všude byla spousta krve a Nicola jen s největším sebezapřením pohlédla do mrtvé tváře mladíka před sebou.

„To je přece Simon! Simon, co zachránil malého Penna!“  vykřikla Nicola zsinalými rty a pohlédla na zasmušilého Daniela.

„Zajímalo by mě, kdo sem tuhle past nalíčil. Podívej, Nicolo, jak to funguje. Tahle oj je dost ohebná, aby se dala napružit tlakem dozadu, a tyhle ostré dřevěné hroty při zpětném švihnutí nastražené pasti prorazí oběti maso naskrz a bezpečně ji zabijou,“ dedukoval Daniel.

„Třeba to měla být past na zvěř,“ pípla Nicola, které se nevolností z krve rozstříknuté všude kolem až podlamovala kolena.

„Nevěřím tomu, Nicolo. Podobné pasti se vyráběly ve středověku na lidi, ne na zvířata. Slyšíš? To je past na lidi!“ zatřásl chvějící se Nicolou světlovlasý spolužák a poté ji konejšivě přivinul k sobě.

Náhle se houští rozhrnulo a na místo dorazili, přivoláni Nicoliným výkřikem, také Owen a Bernard.

„Musíme okamžitě zavolat policii,“ řekl Daniel a ukázal palcem na mrtvého Simona, kterému trčely ostré dřevěné hroty ze zad.

„Půjč mi mobil, rychle, já si svůj zapomněla v autě!“ chvěla se Nicola.

„Je vybitý,“ vyndal jej Daniel z kapsy. „Má tu ještě někdo mobil?“ zeptal se vzápětí.

„No, na nás dva nekoukej, my sem přece doplavali,“ rozhodil Owen bezmocně rukama. „Ale nasedneme s Bernardem na člun a dostaneme se na druhém břehu k telefonu. Vy počkejte na místě,“ navrhl Nicole s Danielem a oba s Bernardem hned spěchali k nafukovacímu člunu vytaženému na travnatý břeh.

„Toho Simona jsem znal, byl členem místního basketbalového družstva,“ zavolal na ně ještě Bernard a Owen souhlasně přikyvoval. „Já ho znal taky,“ dodal mladík ostříhaný na ježka se smutkem v hlase.

Oba kluci nasedli do člunu a Owen začal horečně zabírat pádlem, až se voda rozstřikovala kolem. Daniel s Nicolou na břehu osaměli.

Zrzka si skryla tvář v dlaních.

„Tohle je hrozné, hrozné. Už druhé úmrtí během jediného týdne. Napřed to byl Robert Warren, teď zase Simon.“

„Smrt Roberta byla nešťastná náhoda, nemůžeš ty dva případy spojovat dohromady. Bobovi spadl nešťastnou náhodou na hlavu jeden z uvolněných kamenů ze staré školní kaple,“ zavrtěl hlavou Daniel.

„Ano, ale podivné je, že Robert byl stejně jako Simon členem školního basketbalového družstva,“ namítla Nicola.

„Baby, basketbal tady hraje skoro každý. Simon s Owenem jsou také členy oddílu. Rozdíl je jenom v tom, že Simon s Robertem hráli pod psa a borgentownští prohráli zápas s výběrem studentů z Rockbridge převážně jejich zásluhou.“

„Ty basketbal nehraješ?“ položila otázku dlouhánovi před sebou udiveně Nicola. „Máš na to postavu.“

„To možná, ale mám potíže s páteří a kluci mě do družstva nevzali. Kromě toho mě basketbal zdaleka tolik nebaví jako rybaření.“

„Chytání ryb mně osobně připadá jako trápení zvířat, já jsem vegetariánka,“ svěřila se Nicola a pak si znovu vzpomněla na mrtvé, zkrvavené Simonovo tělo spočívající v lese.

„Simon je mrtvý a my si tady klidně vykládáme, jako by se nic nestalo,“ zpytovala svědomí vážná dívka.

Slunce na obloze znovu skrylo svou tvář za drobné mráčky, jako by také chtělo vyjádřit svůj smutek nad nešťastnou smrtí mladého chlapce. Na druhém břehu se cákaly děti a matky je hnaly po náhlém ochlazení z vody.

Daniel v tu chvíli zpozorněl.

„Neslyšíš nic?“ pohlédl na Nicolu, která si pohrávala v prstech se stéblem trávy.

„Ano, zdá se mi... jako bych slyšela policejní majáky.“

„Ano, jede sem policie. Bernard s Owenem to zařídili rychle. Za chvíli jsou policajti na místě. Připrav se na to, že nás budou vyslýchat,“ dotkl se Daniel přátelsky zrzčina ramene.

„Ještě nikdy jsem neměla co do činění s policií,“ dala Nicola průchod své dětinské obavě.

„Neboj, nikdo od policie tě nekousne,“ usmál se posmutněle Daniel a vykročil vstříc právě přijíždějícím policejním jeepům.

Sotva dorazili lesní cestou až ke břehu, vystoupil z prvního z vozidel vysoký, nesmlouvavě vyhlížející muž.

„To je policejní náčelník Hurst,“ sdělil Nicole Daniel a ona okamžitě pojala k příchozímu muži důvěru.

Hurst se zatvářil přísně a vykročil k oběma nejistě postávajícím spolužákům.

V.

„Kde je to tělo?“ zeptal se bez jakýchkoli v té chvíli zbytečných uvítacích frází policejní náčelník Hurst.

„Je támhle, v lese,“ ukazoval štíhlý mladík. „Zavedu vás k němu.“

Hurst se vydal do lesíku společně s Danielem a Nicola jim pomalu a smutně kráčela v patách. Z ostatních vozidel zatím vystoupili další policisté a policejní fotograf. Všichni směřovali za Danielem mezi stromoví.

Středověká past jimi byla v mžiku obležena a Hurst sám ji s profesionálně nezúčastněným výrazem ve tváři obešel několikrát dokola.

„S takhle morbidním nápadem jsem se ve své praxi ještě nesetkal,“ zamumlal si spíše pro sebe a pak pohlédl na Nicolu s Danielem.

„Znáte mrtvého?“ zahučel.

„Ano, vlastně ne příliš. Chodil na zdejší střední školu a jmenuje se Simon.“

„Ano, zbytek si už nechám zjistit sám. Vy dva jste zavolali k nám na policejní stanici?“ nadzdvihl Hurst zvídavě obočí.

„Ne, zatelefonovali naši spolužáci, Bernard a Owen. Museli zůstat po tom všem na druhém břehu,“ odpověděl světlovlasý mladík.

Policejní fotograf se zatím činil. Modravé záblesky jeho fotoaparátu ozařovaly místo činu a zvyšovaly až snovou neskutečnost celého případu.

„Někdo si tu hrál na Herkula a vyrobil tuhle nebezpečnou past,“ řekl jeden z policistů, malý a zavalitý chlapík.

„Pojedete na policejní stanici, tadyhle seržant Cross vás tam hodí,“ obrátil se Hurst ke dvěma posmutněle stojícím spolužákům.

„Tak mládeži, jdeme,“ usmál se na ně Cross bodře a vzal je za ramena. Nicola se ještě naposledy ohlédla za středověkou pastí věznící mrtvé Simonovo tělo a potom nastoupila za Danielem do policejního Jeepu Cherokee.

Vůz se kodrcavě rozjel lesní cestou a Cross zkušeně řídil v obtížném terénu.

„Ten kluk v té pasti... to byl váš kamarád?“ zeptal se seržant.

„Ne, vlastně jsme ho pořádně neznali, i když navštěvoval stejnou střední školu. Ale mé kamarádce ještě dnes před svou smrtí zachránil malého brášku, který se málem utopil,“ zaštkala pobledlá Nicola, kterou smrt vždy dojímala, i když se jednalo třeba jen o malé zvíře.

„Chtěl bych dostat osobně toho ničemu, který tohle svinstvo vyrobill. Ani bych se nedivil, kdyby to byl nějaký teenager. Kluci vidí podobné nesmysly v televizi a pak se je snaží napodobit. Z toho je vidět, kam až mohou vést podobné klukoviny,“ rozčiloval se Cross, zatímco zabočoval na silnici vedoucí k Rainy Avenue. Prokličkovali po ní až na křižovatku s Main Street, kde se nacházela policejní stanice.

„Můžete si vystoupit,“ otevřel jim Cross dveře.

Nicola následovaná Danielem vystoupila a zastavila se před nižší, podlouhlou budovou s nápisem Policie. Cross jim otevřel zamřížované dveře a oba spolužáci vstoupili dovnitř. Seržant je vedl k jedné z malých kanceláří. Seděl v ní zapisovatel u šedého psacího stroje a Cross řekl: „Přednost dáme dámě,“ a vyzval Daniela, aby počkal na jedné z koženkových lavic na chodbě.

Nicola vešla do světlé kanceláře a seržant jí ukázal na jednu z volných židlí, aby se posadila.

„Asi tě ta tragédie tam v lese dost vzala, jsi zelená jak hlávka salátu,“ prohodil policista se začínající čelní pleší.

„Nikdy jsem nic ani vzdáleně tak hrozného nezažila,“ odpověděla mu Nicola.

„Chválabohu,“ nadzdvihl Cross obočí a poté dodal: „Teď sepíšeme protokol. Měla bys asi ale předtím zavolat rodičům.“

„Ano, zavolám mámě do práce, aby si nedělala starosti,“ pousmála se zrzka a přistoupila k telefonnímu přístroji.

Vyťukala na něm číslo do kanceláří firmy Tolliver & spol. a ve sluchátku se ozvalo vyzvánění. Po pátém tónu zvedla telefon Nicolina matka.

„Agnes Ballardová,“ ohlásila se profesionálním hlasem.

„Ahoj, mami, to jsem já,“ odpověděla zrzka do aparátu. „Volám ti z policejní stanice.“

„Zlato, co se stalo!?“ vyděsila se paní Ballardová. „Snad jsi neměla nehodu?“

„Ne, nejedná se o mě, ale o jednoho kluka z naší školy. Našli jsme s mým novým kamarádem Denny Finschem jeho mrtvolu v lese u Green Lake,“ vysvětlovala Nicola.

„A nestalo se ti tedy nic?“ strachovala se dynamická čtyřicátnice.

„Ne, mami, jsem v pořádku. Sepíšou tady se mnou protokol a potom půjdu rovnou domů,“ slíbila pihovatá dívka.

„Víš co, vyzvednu si tě na stanici, uvolním se dnes dřív z práce,“ zareagovala Agnes Ballardová.

„Ne, mami, vážně nemusíš, vždyť je to domů odsud jen kousek. Už musím končit, nechci zdržovat sepsání protokolu. Měj se hezky, mami, večer se uvidíme,“ rozloučila se Nicola a zavěsila.

Zapisovatel u počítače si znuděně okusoval nehty, právě když do kanceláře vešel Cross s plastovým kelímkem černé kávy z automatu.

„Tak vyřízeno?“ pohlédl zběžně na Nicolu a ta přikývla.

„Teď ti položím pár nezbytných otázek a pak můžeš jít,“ broukl stroze.

„Jaké je tvoje jméno, příjmení a adresa?“ začal Gross s výslechem.

„Nicky... ehm, vlastně Nicola Ballardová, Main Street 892,“ odvětila zrzka a nervózně si poposedla na nepohodlné židli.

„V kolik hodin jste objevili mrtvého?“ pokračoval seržant s otázkami.

„Nevím přesně, nechala jsem hodinky na břehu, kdyby se převrhl nafukovací člun. Zkrátka jsem je tam v tom zmatku zapomněla,“ uvědomila si Nicola.

„Tak alespoň přibližně,“ poklepal Cross prsty na desku psacího stolu.

„Mohlo být tak něco po čtvrté odpoledne,“ vzpomněla si pobledlá dívka a vzápětí se ozvalo cvakání klávesnice. Zapisovatel zaznamenával každé její vyřčené slovo. Nicolu to znervóznilo ještě víc.

„Nemusíš mít strach,“ chlácholil ji seržant.

„Já nemám strach... jen jsem ještě nikdy nebyla na policejní stanici,“ zamžikala zrzka řasami a její pohled spočinul na zamřížovaných oknech.

„To se poddá,“ usmál se na ni Cross téměř otcovsky, ale hned zase zvážněl. Jako by ten úsměv přes jeho rty vlastně ani nikdy nepřelétl. „Byl na místě činu přítomen ještě někdo jiný?“

„Denny Finsch, můj spolužák. Šli jsme do lesa společně poté, co jsme ze člunu zaslechli výkřik mezi stromy na druhém břehu jezera.“

„Čeho sis všimla v okolí místa činu?“ začal si seržant leštit kapesníkem brýle na čtení.

„Nic podezřelého se tam nedělo... až když jsme došli do lesa a našli tu past na zvěř. Byl v ní mrtvý Simon a všude kolem jeho krev...“ zakryla si Nicola rukou uslzené oči.

„Proč... z čeho usuzuješ, že se jednalo o past na zvěř?“ povytáhl Cross obočí. „Tuhle odpověď nezapisujte,“ vztáhl ruku směrem ke kolegovi za psacím strojem.

„Slyšela jsem od táty, že se tu v lesích v okolí Borgentownu vyskytuje množství černé zvěře. Myslela jsem, že to mohla být past nastražená nějakým pytlákem,“ zdůvodňovala Nicola své tvrzení a žmoulala přitom v ruce uslzený kapesníček.

„Takže podle tebe je to další nešťastná náhoda? Po tom, co se stalo tenhle týden u školní kaple tomu...“ zaštrachal seržant v lejstrech na svém psacím stole, „tomu Robertu Warrenovi?“

„Kaple je zchátralá, z jejího zdiva se uvolnil jeden z kamenů a rozbil Robertovi lebku, všude se o tom tak mluví...“ rozpřáhla Nicola paže v nevinném gestu.

„Dobře,“ zabručel Cross zřejmě spokojen s její odpovědí a dal opět kývnutím hlavy pokyn zapisovateli.

Položil Nicole ještě několik otázek a pak povstal ze židle.

„To je prozatím všechno, kdyby sis ještě dodatečně na cokoli vzpomněla, zavolej na stanici,“ řekl seržant a vyprovodil Nicolu z kanceláře na spojovací chodbu.

Tam už na ni čekala napjatá matka a hned svou jedinou dceru objala.

Nicola se jí vymanila z náruče, neboť se zastyděla před Danielem ještě stále poposedávajícím na okraji koženkové lavice za projevy matčiny náklonnosti.

„Tak pojď dovnitř,“ vyzval Cross netrpělivého mladíka ke vstupu do kanceláře.

„Denny, drž se,“ houkla mu na pozdrav zrzka a mrkla na něko.

Dveře od kanceláře se zavřely.

„Jak je ti?“ zeptala se Agnes Ballardová soucitně.

„Už líp,“ povzdychla si Nicola a obě zamířily k východu.

„Volal Bud, že se dnes večer zastaví s Ritou na večeři. Čeká mě spousta práce,“ začala brebentit matka a na nešťastnou událost z dnešního odpoledne jako by se pozapomnělo.

Na policejním parkovišti čekal zaparkovaný matčin červený pontiac. Nasedly do něho a vyjely směrem k domovu.

VI.

Vila s bazénem, která stála na předměstí Flower City, se vymykala rázu ostatních domů v Main Street. Nicola si na ni ještě úplně nezvykla, neboť zde rodina Ballardových žila teprve necelé dva měsíce. Právě tady ale přibrzdil matčin červený pontiac.

„Jdu začít s přípravami na večeři, potom mi musíš všechno vyprávět. Zatím by ses ale mohla jít učit,“ pronesla Nicolina matka.

„Mám na zítřek už všechno připravené, stihla jsem si domácí úkoly napsat ve škole,“ vykrucovala se rusovlasá dívka neochotně.

„Tak mi můžeš pomoct v kuchyni. Je potřeba oloupat cibuli,“ nařídila Agnes Ballardová. Byla starší Nicolinou kopií, měla také krátce střižené vlasy barvy liščí srsti a trochu nahoru ohrnutý nos posetý drobnými pihami.

„Tak jo,“ přikývla Nicola, vystoupila a poskakovala po dlážděné cestě směrem k vile.

„Co ti udělalo takovou radost?“ zavolala za ní matka.

„Že přijede brácha Bud,“ odpověděla vysoká dívka.

Matka zajela s pontiacem do garáže a potom následovala svou dceru do vily.

„Vždyť já vím, jak na Budovi visíš, kdykoliv se tady ukáže,“ zhodnotila Nicolin vztah k bratrovi. „Když jste byli oba ještě malí, prali jste se neustále jako dva kluci. A Bud tě nechával občas vyhrát a ty jsi z toho mívala takovou radost...“ zaleskly se v očích Agnes Ballardové slzy dojetí.

Nicola si stoupla ke kuchyňské lince ze světlého dřeva a začala loupat cibuli.

Vtom se ozval nezaměnitelný zvuk domovního zvonku.

„Táta přišel z práce,“ zapěla vesele matka a Nicola se rozeběhla otevřít.

„Že by si zase zapomněl klíče?“ mudrovala rázná čtyřicátnice, zatímco vyndavala velké plátky masa z ledničky. „To je celý on.“

Štíhlá pihovatá dívka mezitím otevřela dveře, ale nestál za nimi její otec Carl.

Stála tam Alexandra.

„Mohu dovnitř?“ zeptala se zdvořile.

„Já mám nějakou práci, večer má přijet brácha se ženou...“ namítala zaražená Nicola.

„Nezdržím tě dlouho,“ slibovala Alexandra. Měla dnes dlouhé oříškové vlasy stažené ozdobnou sponou do ohonu a na sobě měla džínové lacláče.

„Jdu právě z lesa,“ řekla Alexandra.

„Pozvi přece svou kamarádku k sobě do pokoje,“ ozvala se Nicolina matka, která se náhle objevila u vchodových dveří.

„Pojď dál, Alex,“ vyzvala zrzka svou spolužačku a vydala se po točitém schodišti nahoru.

Nicolin pokoj byl prostorný a světlý. Měla v něm svou sbírku podpisů od tenisových hvězd na plakátech rozvěšených po stěnách.

„Máš to tu moc pěkný,“ pochválila místnost Alexandra a bez vyzvání usedla do jednoho z látkových křesel zelenkavé barvy.

„Přišla jsem tě oficiálně vyzvat na tenisové utkání. Líbíš se mi.“

„Už jsi to myslím říkala. Jak to myslíš?“ zeptala se Nicola.

„Myslím, že jsi sportovní typ holky. Mohla by ses s námi někdy podívat do lukostřeleckého družstva,“ navrhla Alexandra.

„Kdo všechno tam chodí?“ opáčila Nicola a přisedla si ke stolku.

„Já, Veronica a Paula,“ sdělila jí snědá Alexandra.

„Tedy ta vaše parta Amazonek. Proč si tak vůbec říkáte?“ zajímala se zrzka.

Alexandra se usmála. „Lidi tohle často zajímá. Prostě nás Amazonky fascinovaly jako bojovnice a chtěly bychom být jako ony.“

„Nevím, jestli je vhodné teď přemýšlet o utkání v tenisu. Teď, když dva ze členů místního basketbalového družstva zemřeli za podivných okolností,“ ohradila se Nicola.

„Je smutné, co se stalo dneska v lese. Potkala jsem Owena a on mi o tom všechno řekl,“ zamračila se Alexandra. „Ale život jde dál a nemá cenu se tím zbytečně trápit,“ dodala tvrdě.

„Myslím, že určitá pieta je na místě,“ namítla zrzka rozhořčeně. „Pakliže se nedržíš zásady Amazonek, že mrtvý muž je dobrý muž,“ podotkla cynicky.

Alexandra se znovu jen tajemně usmála.

„Tak zítra po škole si to rozdáme na tenisovém hřišti, počítám s tebou...“

V hale se mezitím ozval hlahol. Nicola šla k zábradlí schodiště a opřela se o něj. Uviděla odtud, že přijel otec společně s Budem a jeho novomanželkou Ritou.

„Nebudu tě už zdržovat,“ podotkla Alexandra, rozloučila se a odešla.

„Pojď sem, zrzku,“ rozpřáhl Bud náruč, sotva uviděl rozradostněnou Nicolu. Ta mu do ní šťastně vklouzla a Bud se s ní roztočil v hale.

„Ahoj, Rito,“ obrátila se potom na drobnou černovlásku po jeho boku.

„Nazdar, Nicky,“ odpověděla jí Budova žena.

„Pojďte všichni do jídelny, za chvilku se bude podávat večeře,“ vyháněla je všechny z haly Agnes Ballardová.

Vešli do jídelny a usadili se kolem velkého oválného stolu vyzdobeného bílým ubrusem a velkým pugetem čajových růží.

„Tak co podnikání, Bude,“ obrátil se na syna Carl Ballard. Byl to svěží čtyřicátník s brýlemi a s nepostradatelným koženým kufříkem v rukou. Nyní si ho odložil na jeden z taburetů v rohu jídelny a usedl do čela stolu.

„Snažím se, ale prodej auťáků nejde v poslední době tak dobře jako zpočátku. To se mi zákazníci jen hrnuli. Teď se budeme muset s Ritou trochu uskrovnit, nemůžeme si dovolit ani svatební cestu, zařizujeme si totiž byt,“ vyprávěl Bud.

„Musíš si vybudovat svoji klientelu, tak to chodí v každém oboru. Gutta cavat lapidem, non vi, sed seape cadendo – voda omílá kámen ne silou, ale častým dopadáním,“ vytáhl Carl Ballard jednu ze svých moudrostí, zatímco matka před něho položila talíř s opečeným stejkem s hranolky.

„Slyšela jsem od Aggie něco o tom, že jsi byla, Nicky, dnes odpoledne na policejní stanici,“ podivila se Rita.

„Ano, objevili jsme s kamarádem Dennym mrtvolu jednoho kluka v lesíku za Green Lake,“ rozhovořila se zrzka. „Zemřel v nějaké nastražené pytlácké pasti na zvěř, nebo co to bylo. Ještě teď mám jeho tělo před očima. Ostré dřevěné ostny mu projely celým tělem. Všude kolem bylo krve jako na jatkách... ne, mami, já dneska nemůžu večeřet,“ odmítla Nicola s omluvným úsměvem zeleninový talíř.

„Ne, já také nebudu večeřet, Aggie. Musím si zachovat štíhlou linii, a to speciálně teď, když brzy nakynu jako těsto na koláče,“ zasmála se šťastně Rita.

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Agnes Ballardová nevěřícně.

„Chtěli jsme s tou novinou přijít až po večeři... ale teď, když je to už napůl venku... mami, tati, já a Rita čekáme potomka,“ pronesl slavnostně uzardělý Bud.

„Taková novina... lásko, budeme mít vnuka!“ vykřikl šťastně otec a běžel hned do baru pro skleničky na přípitek.

Oslava očekávaného přírůstku do rodiny se protáhla dlouho do noci a teprve kolem jedné hodiny se ospalá Nicola domotala do postele, kde okamžitě tvrdě usnula.

Table of Contents

Title page

Předmluva

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.