Zakázaná přitažlivost

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Kateřina Petrusová

Zakázaná přitažlivost – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1.

Emily

„Nechám vás zažalovat za napadení, omezování osobní svobody, únos a zneužití pravomoci veřejného činitele! Taky nepřiměřené násilí a donucení k jízdě!“

Řidič i spolujezdec mlčeli. Ten vedle mě se na mě podíval a řekl:

„Donucení k jízdě není trestný čin ani přestupek.“

„Ale měl by být,“ ušklíbla jsem se. „Unesli jste mě přímo z práce! Dostanu padáka!“ Když jsem viděla vyděšený výraz majitele kavárny, ve které jsem pracovala celé tři dny a kde jsem zrovna začínala mít pocit, že nejsem úplně marná, mi bylo jasné, že i kdyby mě tihle frajírci v oblecích hned zase nechali jít, nebude mít o mě zájem. Takovéhle divadlo by vyděsilo i mnohem otrlejší povahy, než byl pan Zimmer. Každou mnou rozbitou skleničku skoro oplakal. Nakonec bude možná rád, že mě rádoby nenápadně odvedli agenti FBI.

Mlčeli. Byli to ti nejhorší agenti, jaké jsem potkala. Většinou to byli normální lidi a bylo úplně jedno, jestli jsou z FBI, CIA nebo z Tajné služby. Poznali vtip, snažili se neprudit víc, než bylo nezbytně nutné, a dokázali si rázně dupnout a donutit nás poslouchat, když se něco dělo. Tahle trojice vypadala jak z filmu Muži v černém. A ne, ani se nepokoušeli být vtipní jako agent J. Chovali se, jako by jim někdo nacpal mezi půlky celé balení pořádně ořezaných pastelek. Nemarnila jsem čas zjišťováním toho, jak mě našli. Kreditky jsem od odjezdu nepoužila, byly schované v tom malém bytečku, který jsem si našla – a který teď pravděpodobně někdo pod dohledem dalšího prkenného agenta vyklízel, aby mohli moje věci poslat domů. Stejně jako mě.

Nepřekvapilo mě to. Možná jsem čekala, že to přijde o den nebo dva později – vážně jsem si dala záležet na tom, aby nebylo snadné mě najít. Ale bylo jasné, že táta můj vzkaz vezme spíš jako výzvu. Jo, bude se bát, bude zuřit, ale zároveň ho bude hrozně moc bavit komandovat všechny ty z daní placené týpky a nakonec bude možná i trochu pyšný na to, že jsem se nenechala zabít, přepadnout, znásilnit nebo prodat do otroctví. Což mi ovšem nikdy nepřizná.

Senátor Evans, můj otec, byl totiž dobrodružný typ. Vychoval ze svých čtyř synů samostatné, hrdé, inteligentní a cílevědomé mladé muže a ze mě pak roztomilou slečnu, co si od těch starších mizerů nenechá vůbec nic líbit. Nějak ale zapomněl na to, že přijde čas, kdy budu vážně definitivně dospělá a budu chtít na chvíli vypadnout z kolotoče cest, rozhovorů, fotografování, natáčení, plesů, charitativních akcí, čajových dýchánků a všech míst, kde jsem se musela tvářit jako nejkrásnější holčička na světě. Když jsem ho varovala, nevěřil mi. Tak jsem odešla.

A on mě našel.

To budu mít na talíři pěkně dlouho.

V kapse se mi rozvibroval nový mobil. Byl hrozný: nic neuměl a při stisknutí jakéhokoliv tlačítka vydával zvuky, jako by měl každou chvíli prasknout a rozpadnout se na kousky, ale nic dražšího jsem si tak nějak nemohla dovolit. Ne s hotovostí, kterou jsem v Denveru vyloudila z bankomatů. Tohle číslo měli tři lidé. Můj nový šéf, můj nový domácí a mamka. Přestože tenhle křáp neměl identifikaci volajícího, věděla jsem docela jistě, kdo mi volá.

„Ahoj,“ pozdravila jsem trucovitě.

„Takže volám pozdě,“ povzdechla si. „Chtěla jsem tě varovat, že právě prošel z pracovny kolem a hrozně spokojeně mi oznámil, že už tě skoro má.“

„No, on mě ještě nemá, ale tihle nudní patroni v hnusných oblecích už mě lapili.“ Ani na takovouhle urážku nezareagovali. Tohle si platím ze svých daní!

„Pokoušela jsem se mu to vysvětlit, ale neposlouchal mě. Nemyslí to špatně, jen prostě… New York je moc daleko, to jsem ti říkala hned.“

„Právě proto jsem jela sem. Abych byla daleko,“ vysvětlovala jsem. „Nikdo mě tu nepoznal. Nikdo. Jednou jsem šla po ulici a točil tam Woody Allen, takže kolem byli nějací fotografové. A co myslíš? Ani jeden! To by se doma nestalo.“

„Pokud by tu natáčel Woody Allen, možná by si tě paparazziové nevšímali,“ namítla mamka. Protočila jsem oči a ušklíbla se. Některé věci zůstávaly stejné, ať mi bylo šest, nebo třiadvacet.

„Co má se mnou v plánu? Uvrhne mě na zbytek života do kobky bez oken? Zamkne mě do věže? Doufám spíš v to první, víš, že nemám ráda výšky. A než mi narostou dost dlouhé vlasy na to, abych k sobě mohla pozvat nějakého náhodného kolemjdoucího, zarostu pavučinami.“

„Emily!“ Její zděšení bylo nehrané, přestože na moje řeči byla zvyklá. Nebyla ale zvyklá na to, že jsem je pronášela na veřejnosti.

Tentokrát už se mi podařilo z agenta vedle sebe vyloudit nějakou reakci. Začervenal se.

„To by mě zajímalo, na co myslíte,“ uculila jsem se. Zepředu se ozvalo tlumené odkašlání.

„Nevím, co s tebou má v plánu. Vím jen to, že vychází z domu s pohotovostní taškou. A, vida, teď si uvědomil, že se nerozloučil. Musím končit.“

Dobrá zpráva tedy byla, že táta je pořád ještě v Denveru. Tudíž mám pořád trochu času. Dalo by se těm třem kamenným tvářím utéct?

Nedalo.

Bylo zřejmé, že jim o mně řekl vážně všechno. Takže jsme se ubytovali ve dvanáctém patře hotelu Millenium Hilton. Pak už jen stačilo, aby si jeden, ten s vínovou kravatou, odtáhl ke dveřím křeslo a posadil se na něj. Celou dobu jsem strávila na gauči, a když jsem musela na záchod, skoro jsem se plížila podél zdi. Nesnášela jsem idiotské architekty, kteří si libovali v obrovských oknech.

Hovor s tátou byl rychlý a bez emocí:

„Vracíš se domů?“

„Nechci se vrátit domů, tati. Chci bydlet tak, jak si to sama zařídím, a chci něco dělat, ne sedět v nadaci a předstírat, že tam mám nějaké slovo.“

„Tvoje matka bude smutná.“

„Děláš, jako bys nevěděl, že je víceméně na mojí straně.“

„Emily, rozhodně tě nenechám samotnou v New Yorku. Něco jiného by bylo, pokud bys zůstala v Denveru a odstěhovala se do nějakého bytového komplexu v centru, ale tohle nejde.“

Nadechla jsem se, abych odsekla, že to doteď šlo v pohodě, ale nenechal mě mluvit:

„Takže máš dvě možnosti: buď se se mnou vrátíš domů, nebo zůstaneš v New Yorku, ovšem ne sama.“

Zarazila jsem se. Měl něco v plánu, jen jsem netušila, co přesně.

„Definuj ,ne sama‘.“

„Dostaneš bodyguarda.“

Mlaskla jsem a zavrtěla hlavou. Nevěřila jsem mu. Nemohlo to být takhle jednoduché. Bodyguardy jsme taky měli. Ne pořád, ale třeba celý první semestr na univerzitě mě do školy vozil Sam. Pak čekal v kavárně v kampusu a zase mě odvezl domů. Věděla jsem, že kdybych ho potřebovala, stačí stisknout pager. On věděl, že nejsem pitomá a nebudu dělat věci, které by vedly k tomu, že by se mi něco stalo a táta mi zakázal opouštět dům. Pokud bych teď měla někoho, jako byl Sam, bylo by to naprosto v pohodě. Moc v pohodě.

„A dál?“

„Čtyřiadvacetihodinové hlídání. Bude s tebou nonstop.“

Uvnitř jsem začala zuřit. Copak jsem malá holka? To nemůže myslet vážně! Jak si mám užívat svobodného života, když budu mít za zadkem nějakýho chlápka ve slunečních brýlích? Navenek jsem ale vypadala klidná. A když jsem promluvila, zněla jsem vesele:

„Jú, nonstop hlídání! Bude se mnou chodit i do sprchy? To bude super, může mi mýt záda!“

„Nepředváděj se, Emily. Pokud ti moje starost o tvoje bezpečí vadí, můžeš se se mnou vrátit domů.“

Dohled cizího člověka mi vadil. Mnohem víc mi ale vadilo, jak se mě táta snažil vmanipulovat do rozhodnutí, které on sám považoval za jediné správné. Takže jsem odpověděla:

„Beru bodyguarda. Bude sranda.“

A tak jsme se zase vydali na cestu. Vínová kravata vepředu, Šedá kravata za námi a Červená kravata, alias červenající se agent, hezky vedle mě.

Nápadnější už jsme být nemohli.

Hned na první z křižovatek se ti dva vepředu chvíli polohlasně dohadovali a přenastavovali navigaci, nakonec se shodli a zamířili jsme na druhou stranu Manhattanu.

„Jste si jistí, že jedete dobře?“ zeptala jsem se. Mlčeli. Tentokrát řídil chlápek s krycím jménem Šedá kravata. „Neměli bychom zastavit, že byste se zeptali někoho na cestu?“ Přemýšlela jsem, kolik slov jsem od nich za celý den slyšela. Asi tak deset včetně Dobrý den, slečno Evansová. Nejspíš si o mně mysleli něco nehezkého. Samozřejmě, senátorovic potomek, kvůli kterému se musí hned tři zajisté schopní muži vydat do hlubin nebezpečného Brooklynu a zachraňovat jeho život a čest. To by nakrklo každého.

„To nemohl přijet za námi?“ zeptala jsem se spíš unaveně než naštvaně, když mi došlo, že fakt míříme někam na horní Manhattan. Neobtěžovali se mi odpovědět. Jediné, co jsem od nich ještě slyšela, bylo Prosím, když jsme zastavili před nějakým domem a Vínová kravata mi pomohl vystoupit.

Když jsme zastavili u dveří, na kterých byla cedule Hard as a Rock a pod tím Bezpečnostní agentura, odfrkla jsem si. Ten název byl myšlený vážně?

A senátor si objednal tuhle firmu?

Seděl v místnosti, která nevypadala ani jako kancelář, ani jako zasedačka. Prostě pokoj se dvěma pohodlnými gauči, kytkou v rohu, stolkem s pitím a sušenkami. Zakručelo mi v břiše. Ne že bych chtěla držet protestní hladovku, ale v Hiltonu mě pořád tak trochu děsil výhled ven, takže jsem jídlo odmítala. Uvědomila jsem si, že jsem naposled snídala, a bylo naprosto jasné, co udělám hned po nevyhnutelném dohadování.

„Vůbec nevypadáš, jako bys právě přeletěl půlku Států,“ řekla jsem mu místo pozdravu. Zamračil se na mě. Takhle ho nikdo z jeho voličů nikdy neviděl; na veřejnosti se usmíval, maximálně se tvářil zamyšleně, ale mračení bylo totálně mimo rady jeho PR manažerů.

„Zato ty vypadáš, jako bys spala na ulici.“

„Spala jsem v čistém a útulném bytě, můžeš se zeptat tady těch pánů,“ ukázala jsem za sebe. „S dovolením,“ zamumlala jsem pak do prostoru a vrhla se ke stolu. Čokoládové! Paráda!

„Dáte si čaj, kávu nebo něco jiného?“ ozvalo se ode dveří. Tmavovláska s upřímným úsměvem čekala na mou odpověď. „Omlouvám se za ty sušenky. Tahle schůzka byla sjednána velmi nečekaně a plné občerstvení jsme nestihli zařídit.“

„Sušenky jsou v pohodě,“ řekla jsem s plnou pusou. Táta zasyčel. Polkla jsem a dodala: „Kafe bych si dala. Dva cukry. Děkuju.“

Přesně v momentě, kdy jsem si pomyslela, že mají moc milou sekretářku, táta jen tak mimochodem prohodil:

„Joan Westová. Ředitelka bezpečnosti.“

Zastyděla jsem se. Nesuď lidi na první pohled, nepovyšuj se, nepodceňuj je – tohle všechno nám naši odmala vštěpovali a já se fakt snažila tím řídit. I to byl důvod, proč mě nevyděsil můj domácí, který vypadal jako feťák, než se ukázalo, že ve skutečnosti je to volnomyšlenkářský právník, který vybraným nájmem a bezplatnými konzultacemi pomáhá nějakému hnutí proti zneužívání zvířat v kosmetickém průmyslu. Ale tuhle šéfku jsem šmahem odsoudila do role sekretářky. Abych rozehnala svoje rozpaky, rozhodla jsem se zaútočit:

„Přijde ti normální posílat na mě agenty FBI? Myslíš, že jako nemají na práci nic důležitého? Hledat vrahy? Pohřešované? Úchyly?“

Pokrčil rameny a vysvětlil:

„Hledalo tě víc lidí, ale oni byli nejrychlejší.“

„Jak víc lidí?“

„To nemusíme řešit. Kdyby ses chovala zodpovědně, nemuselo k ničemu takovému dojít. Prostě jsem tě potřeboval najít co nejrychleji.“

„Teď už nebudete muset hledat, pane senátore,“ řekl pobaveně muž, který právě vešel dovnitř. Ten rozhodně nebyl od žádné agentury, protože jeho oblek stál víc než oblečení a boty tří kamenných tváří z FBI dohromady. „Můj člověk se postará o to, aby se vaší dceři nic nestalo.“ Takže majitel hlídačů? Vsadila bych se, že on vymyslel ten název. Vypadal jako dokonalý macho. Posadil se na druhou pohovku a podíval se na mě. „Můžu vás ujistit, slečno Evansová, že pan Trovato je absolutní profesionál a postará se o to, aby se k vám nikdo nevhodný ani nepřiblížil.“

„Vůbec nikdo,“ opravil ho táta. Macho se uculil, a tím u mě získal pár bodů.

Popadla jsem do ruky celý talíř se sušenkami a poslouchala, jak táta oznamuje, že na všech základních bodech se s panem Bavettou dohodli a že složil zálohu, ale že si to pořád ještě můžu rozmyslet. Vydat se s ním domů. Stejně tam na svátky dorazím, že ano?

Přikývla jsem. Na Vánoce jsem chtěla být doma tak jako tak. Dobře, možná jsem mohla s tím úprkem počkat do ledna, abych se nemusela hned po deseti dnech vracet. Jenže na konci ledna má narozeniny Ethan, takže bych stejně musela přijet. V únoru je pak valentýnský ples, tam bych se taky měla objevit. V březnu má narozeniny máma, sakra. Možná v dubnu kdybych zmizela, to bych měla čas až do června, kdy mají narozeniny dvojčata. Příště si to naplánuju líp.

Pak se ve dveřích objevila ředitelka Westová s podnosem s mým kafem.

A za ní se objevili dva obři.

Jeden se usmíval a zamířil k nám, druhý zůstal u dveří, založil si pracky na hrudi a vypadal docela nakrknutě.

Bylo naprosto jasné, kdo mě bude hlídat.

Henry

Vypadala jako malá, blonďatá lolitka a cpala se sušenkama. Divil jsem se, že si neřekla o mlíko.

Když jsem ji viděl, přestal jsem být na Roberta naštvanej. Tohle bude snadná a rychlá práce. Dávám jí tak dvacet minut.

Snad se nerozbrečí.

2.

Emily

Tak nějak jsem pořád doufala, že když táta uvidí, jak se toho velkýho bodyguarda vůbec nebojím, rozmyslí si to, usoudí, že jsem dostatečně způsobilá k samostatnému životu, potřese pravicí majiteli agentury a zase mě odveze do mého bytečku. Někdy svou naivitou překvapuju sama sebe.

„No, tak jsme tu,“ řekla jsem vesele před dveřmi s číslem 215. Byt, který jsem tak pracně hledala a kde se mi už začínalo líbit, shledal táta nechutným a zavšiveným a prohlásil, že jeho dcera, přestože je to tvrdohlavé a nevděčné stvoření, nebude v New Yorku bydlet v takové díře. A objednal mi pokoj v hotelu. Teda nám. Apartmá. Jen já a Trovato. Já a Obřík. Já a King Kong. Kráska a Zvíře.

Chudák, kdyby mě slyšel. Nemůže za to, že ho odmala krmili steroidama, no ne?

„Vážně si myslím, že není nutné, abyste tu spal taky. Než budu někam odcházet, dám vám vědět, samozřejmě s dostatečným předstihem, a vy mě vyzvednete, platí?“

Když se na mě podíval, mezi obočím se mu vytvořila vráska. Dokázala jsem si představit, co se mu honí hlavou. A cítila jsem se takhle maličká.

„No tak ne,“ pokrčila jsem rameny. Natáhl se přese mě a projel kartou čtecí zařízení. Vešla jsem dovnitř a on za mnou nakráčel s rukama plnýma tašek. Jedna malá byla jeho – asi myslel, že ho čeká nějaké jednorázové hlídání. Zbylé čtyři byly moje a byl v nich můj veškerý zdejší majetek. Z Denveru jsem zmizela s krosnou a velkou kabelou, tady jsem si pak dokoupila věci do kuchyně a do koupelny – a on pobral do dvou tlap všechno. Pikolíka s vozíkem odmítl pouhým pohledem už ve vstupní hale. Jo, fakt vypadal docela děsivě.

Prošla jsem obě ložnice a zjistila, že jsou naprosto identické. Vybrala jsem si tu nalevo, aniž bych byla schopna říct proč. Položila jsem si kabelku na noční stolek a vrátila se do obýváku pro své věci. Trovato byl pryč, ale nedělala jsem si naděje, že by odešel úplně. Přesně v tom okamžiku se vynořil z druhé ložnice, tentokrát už jen v košili, a šel zkontrolovat okna.

Neřekl mi ještě ani slovo. Mluvil se svým šéfem, krátce a nabručeně. Tátovi řekl, že to bude v pořádku. A to bylo všechno.

Bezva. Můj newyorský život bude vypadat tak, že budu bezcílně bloumat městem (protože dcera senátora nesmí dělat v žádné zaplivané kavárně, řekl táta. Co kdyby na mě přišli novináři?! Vůbec nesmí pracovat! Jedině v předem schválených neziskovkách nebo nadacích!) s velkým a tichým hlídacím psem. Bylo mi jasné, že cílem tohohle manévru bylo, abych se začala nudit a vrátila se domů. Ale i kdybych se měla ukousat nudou, nenechám tátu vyhrát. Jen se budu muset nějak zbavit toho hlídače.

Na vymýšlení plánu jsem měla moře času. Tenhle pokoj měl účet otevřený na neurčito, takže bych tu klidně mohla bydlet roky. Však já vymyslím, jak se toho chlapa zbavit.

Henry

Dobře, možná jsem ji trochu podcenil. Mělo mi dojít, že je na hlídání zvyklá. Měl jsem se tvářit trochu hůř. Jenže je trochu rozdíl mezi zjednáním respektu u nalitýho chlápka a u usmívající se křehotinky, která se ze všech sil snaží vypadat statečně. Myslel jsem si, že ji nemůžu nějak moc vyděsit, aby se nesložila. Chyba. Byla odolnější, než se zdálo.

Jak že to říkal Robert? Jednoduchá věcička na hodinku nebo dvě?

Jasně, šéfe.

Když zmizela ve své ložnici a zavřela za sebou dveře, otevřel jsem lednici a vyndal si colu. Senátor řekl, že jídlo a pití je samozřejmostí, tak proč bych se upejpal, že. Vytáhl jsem z tašky její složku, tenoučkou, jen to, co mi Jo narychlo zjistila. Díky za ty dary!

Byla to hodná holčička ze zatraceně spořádané rodiny. Jedinou vážně úchylnou věcí bylo pojmenování dětí. Všichni od E. Hvězdné iniciály E. E. Docela strašný. A nezapamatovatelný. Zajímalo by mě, jak všem těm klukům doma říkají. Nejspíš Hele, ty v tom modrým triku. Nebo jim přidělili čísla.

Elliot a Eliah je přece úplně stejný, ne?

Došel jsem si pro další pití; z jejího pokoje nebylo slyšet nic. Když jsem se nalepil na dveře, měl jsem pocit, že jsem zaslechl sprchu, ale jistej jsem si nebyl. Klepl jsem a otevřel dveře. Jestli bude nahá, tím líp pro mě – a ji to vyděsí. Měl jsem smůlu, nepobíhala tam svlečená. Vážně byla ve sprše. Budu si s ní muset ujasnit, že mi to má hlásit a nechávat pak dveře do ložnice otevřené, abych slyšel, kdyby se něco dělo. Druhé patro, vlastně spíš třetí, protože recepce byla ve zvýšeném přízemí, bylo dost vysoko, aby sem nemohl nikdo vylézt, navíc jí nic nehrozilo, ale stejně jsem chtěl mít přehled.

Sedl jsem si na postel, napil se a pokračoval ve čtení. Vystudovala angličtinu. Premiantka, jedna z nejlepších v ročníku. K čemu jako je, učit se řeč, kterou mluvím? Ale co já vím, nejsem synek politika, že jo.

A to bylo všechno. Žádné zlozvyky, závislosti, problémy se zákonem. Ideální svěřená osoba.

„Promiňte?“ ozvalo se ode dveří. Stála tam v triku a nějakých teplákových kalhotách, na hlavě měla turban z ručníku. Vypadala, že se docela zabydlela. To mi nedělalo moc velkou radost – mám s sebou jen náhradní košili, spodky a ponožky. Jestli slečna Evansová do zítřejšího večera neodjede, budu se muset shánět po dalším oblečení.

Zabručel jsem, že ji jako slyším.

„Mohl byste mi pomoct odsunout postel?“ Šel jsem za ní, zvědavý, proč chce něco někam odsunovat. „Kdybyste to mohl šoupnout ke zdi,“ řekla a zase vypadala jako lolitka. Štvalo mě to; nevěděl jsem, jestli mám chuť ji někam zavřít, aby na mě takovýhle kukuče nemohla dělat, nebo ji spíš rovnou ohnout o pelest.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Protože chci?“ Pokrčila rameny a zamračila se na mě. Pak se její výraz změnil zase zpátky na hodňoučkou holčičku a pípla: „Prosím?“

Table of Contents

1.

2.