UKÁZKA Z KNIHY

ABD-RU-SHIN

VE SVĚTLE

PRAVDY

POSELSTVÍ GRÁLU

SVAZEK II, ukázka

NADACE STIFTUNG GRALSBOTSCHAFT, STUTTGART

NAKLADATELSTVÍ INTEGRÁL BRNO

NYNÍ KRÁČEJ ZDATNĚ VZHŮRU!

SVAZEK II

ODPOVĚDNOST

TATO OTÁZKA je vždy jednou z prvních, protože převážná většina lidí by až příliš ráda ze sebe setřásla všechnu odpovědnost a uvalila ji na cokoliv jiného než na sebe. Přitom jim nevadí, že je to vlastně znehodnocování sebe sama. V tomto ohledu jsou skutečně pokorní a skromní, ale jen proto, aby pak mohli žít tím veseleji a bezohledněji.

Bylo by přece tak krásné splnit si všechna svá přání a dát průchod svým choutkám i na úkor jiných lidí, klidně a bez odpykání. Pozemské zákony lze přece podle potřeby obejít a vyhnout se konfliktům. Obratnější lidé mohou dokonce pod jejich pláštíkem velmi úspěšně, ale nekale jednat a dopouštět se mnohého, co by z morálního hlediska neobstálo. Dokonce se přitom často ještě těší pověsti obzvlášť schopných lidí.

Dalo by se tedy vlastně s trochou chytrosti docela pohodlně žít podle svých vlastních názorů, kdyby… kdesi nebylo cosi, co budí tísnivý pocit a občas vyvolává neklid, že by snad mohlo být mnohé přece nakonec jinak, než jak si to utváří vlastní přání.

A tak tomu také je! Skutečnost je vážná a neúprosná. Přání lidí tu nedokáží přivodit žádnou odchylku. Zde platí neochvějně zákon: »Co člověk zasévá, to mnohonásobně sklidí!«

Těchto několik slov skrývá a říká daleko víc, než si mnozí myslí. Odpovídají navlas přesně skutečnému ději zpětného působení, spočívajícímu ve stvoření. Nebylo by ani možné vyjádřit to výstižněji. Stejně jako poskytuje sklizeň mnohonásobek setby, postihne člověka vždy ve znásobené míře to, co druhem svého chtění probudí a svými vlastními city vysílá.

Člověk je tedy duchovně odpovědný za všechno, co koná. Tato odpovědnost začíná již rozhodnutím, nikoli teprve provedením činu; ten je přece až důsledkem rozhodnutí. A rozhodnutí je probuzením vážného chtění!

Není žádného odloučení mezi tímto a tak zvaným oním světem, nýbrž všechno je pouze jediné veliké bytí. Celé toto ohromné, lidem viditelné i neviditelné stvoření neprobíhá vedle sebe, ale zasahuje do sebe navzájem jako úžasně důmyslné, nikdy neselhávající soustrojí. Tento celek udržují jednotné zákony, které podobny nervovým provazcům vším pronikají, všechno drží pohromadě a vše navzájem rozuzlují v neustálém zpětném působení.

Mluví-li přitom školy a církve o nebi a pekle, o Bohu a ďáblu, je to správné. Nesprávné je však vysvětlení o dobrých a zlých silách. To musí každého vážně hledajícího člověka uvést v omyly a pochybnosti, neboť kde jsou dvě síly, museli by logicky být také dva vládci, zde tedy dva bohové, jeden dobrý a jeden zlý.

A tak tomu není!

Je pouze jeden Stvořitel, jeden Bůh, a proto také pouze jedna síla, která všechno existující prostupuje, oživuje a podporuje!

Tato čistá tvůrčí Boží síla protéká neustále celým stvořením, spočívá v něm, je od něj neoddělitelná. Lze ji najít všude: ve vzduchu, v každé kapce vody, v tvořících se horninách, v rostoucí rostlině, ve zvířeti a ovšem i v člověku. Není ničeho, kde by nebyla.

A tak jako proudí vším, protéká stále i člověkem. Ten se podobá broušené čočce. Jako shromažďuje čočka sluneční paprsky a soustřeďuje je do jednoho bodu, v němž pak dokáží roznítit oheň, sbírá i člověk svým zvláštním uzpůsobením tvůrčí sílu pomocí svého cítění a svými myšlenkami ji rozvádí dále.

Podle druhu tohoto cítění a s ním souvisejících myšlenek řídí tedy člověk samočinně působící tvůrčí Boží sílu k dobrému nebo ke zlému.

A to je ta odpovědnost, kterou člověk musí nést! V tom také spočívá jeho svobodná vůle!

Vy, kdo se tak často křečovitě snažíte najít správnou cestu, proč si to tak ztěžujete? Představte si ve vší jednoduchosti, jak vámi protéká čistá síla Stvořitele a vy ji svými myšlenkami řídíte dobrým nebo špatným směrem. V tom máte bez námahy a bez usilovného přemýšlení všechno!

Uvažte, že záleží na vašem cítění a myšlení, zda tato mocná síla způsobí dobro nebo zlo. Jaká pomáhající nebo zkázonosná moc je vám tak dána!

Není třeba, abyste se přitom namáhali, až vám bude vystupovat pot na čele, nemusíte se křečovitě upínat na tak zvané okultní cvičení, abyste vším možným a nemožným tělesným i duševním mrzačením dosáhli jakéhosi stupně, pro váš skutečný duchovní vzestup naprosto bezvýznamného!

Zanechte těchto hrátek, náročných na čas, jež se již tak často staly trýzní. Nejsou ničím jiným, než bylo dřívější sebebičování a umrtvování těla v klášterech. Je to totéž, jen v jiné formě, která vám přinese právě tak málo užitku.

Tak zvaní okultní mistři a žáci jsou moderní farizejové! V tom nejopravdovějším smyslu slova. Jsou věrným obrazem farizejů z doby Ježíše Nazaretského.

Myslete s čistou radostí na to, že můžete prostým, o dobro usilujícím cítěním a myšlením bez námahy řídit jedinou a mocnou tvůrčí sílu. Ta pak zapůsobí přesně podle druhu vašeho cítění a vašich myšlenek. Síla pracuje sama, je jen třeba, abyste ji řídili.

To se děje ve vší prostotě a jednoduchosti. Není k tomu zapotřebí ani učenosti, ani dokonce schopnosti číst a psát. Je to dáno každému z vás stejnou měrou! Zde neexistuje žádný rozdíl.

Jako může dítě otočením vypínače hravě zapnout elektrický proud, mající ohromné účinky, je dopřáno stejně i vám řídit svými prostými myšlenkami Božskou sílu.

Můžete se z toho radovat, můžete být na to hrdi, používáte-li ji k dobrému. Ale třeste se, plýtváte-li touto silou bez užitku, nebo používáte-li ji dokonce k něčemu nečistému! Neboť zákonům zpětného působení ve stvoření nemůžete uniknout. I kdybyste měli křídla ranních červánků, ruka Páně, jehož sílu takto zneužíváte, vás dostihne pomocí tohoto samočinně působícího zpětného působení, byť byste se chtěli ukrýt kdekoliv. Zlo vzniká použitím téže čisté Božské síly jako dobro!

A tento způsob použití jednotné Boží síly, ponechaný svobodnému rozhodnutí každého jednotlivce, skrývá v sobě odpovědnost, jíž nemůže nikdo uniknout. Proto volám ke každému hledajícímu:

»Udržuj krb svých myšlenek čistý, založíš tak mír a budeš šťasten!«

Radujte se, vy nevědomí a slabí, vždyť je vám dána tatáž moc jako silným! Nečiňte si to tedy příliš těžké! Nezapomínejte, že čistá, samostatně tvořící Boží síla proudí také vámi a že i vy jako lidé jste schopni dát této síle určitý směr podle druhu vašich niterných citů, tedy vašeho chtění. Můžete ji směrovat k dobrému, stejně jako ke zlému, aby pustošila nebo budovala, přinášela radost nebo utrpení.

Protože existuje jen tato jedna Boží síla, vysvětluje se tím také tajemství, proč v každém vážném konečném boji musí ustoupit temno Světlu, zlo dobru. Řídíte-li Boží sílu k dobrému, zůstává nezkalena ve své původní čistotě, a je tak mnohem mocnější, zatímco její zkalení nečistotou přivodí současně její oslabení. Tak je tedy v závěrečném boji nejpůsobivější a rozhodující vždy čistota síly.

Co je dobré a co zlé, cítí každý až do konečku svých prstů, aniž by bylo třeba o tom mluvit. Hloubání o tom by jen mátlo. Tíživé hloubání je plýtvání silou, je jako bažina, hustý močál, jenž všechno, co má na dosah, ochromuje, svírá a dusí. Avšak svěží veselost trhá pouta hloubání. Není třeba, abyste byli smutní a stísnění!

Každým okamžikem můžete nastoupit cestu k výšinám a napravit minulé, nechť je to cokoliv! Nedělejte nic jiného, než myslete na proudění vámi neustále plynoucí čisté Boží síly, potom se sami zhrozíte možnosti vést tuto čistotu do špinavých stok ošklivých myšlenek, když přece můžete bez námahy stejným způsobem dosáhnout toho nejvyššího a nejušlechtilejšího. Vždyť vy ji přece můžete jen řídit, síla pak sama zapůsobí směrem, který jste jí dali.

Tak máte štěstí nebo neštěstí ve vlastních rukou. Proto hrdě pozvedněte hlavu, volně a směle. Zlo se nemůže přiblížit, když je sami nezavoláte! Jak vy chcete, tak se vám stane!

OSUD

LIDÉ mluví o zaslouženém a nezaslouženém osudu, o odměně a trestu, odplatě a karmě.

To všechno jsou jen dílčí označení zákona, zakotveného ve stvoření: zákona zpětného působení!

Je to zákon, spočívající v celém stvoření od prvopočátku, který byl nezrušitelně vetkán do velikého, nikdy nekončícího děje vznikání jako nezbytná část samého tvoření a vývoje. Jako ohromný systém nejjemnějšího nervového pletiva udržuje a oživuje celý ten mohutný všehomír a napomáhá trvalému pohybu, věčnému dávání a braní.

Prostě a jednoduše, a přece tak výstižně to řekl již Ježíš Kristus: »Co člověk zasévá, to sklidí!«

Těchto několik slov podává obraz dění a života v celém stvoření tak úžasně, že to sotva lze říci jinak. Jejich smysl je neotřesitelně vetkán do všeho bytí. Nezvratně, nedotknutelně, neúplatně v nepřetržitém účinku.

Můžete to vidět, jestliže vidět chcete! Začněte jen pozorováním svého viditelného okolí. Co nazýváte přírodními zákony, jsou přece Božské zákony, je to vůle Stvořitele. Rychle poznáte, jak neochvějně a vytrvale pracují. Vždyť zasejete-li pšenici, nesklidíte žito, a když vysejete žito, nemůže vám vzejít rýže!

To je každému člověku tak samozřejmé, že o vlastním dění vůbec nepřemýšlí. Není si ani vědom nesmlouvavého a mocného zákona, který v tom spočívá. A přece zde stojí před vyřešením záhady, jež mu záhadou být nemusí.

Tentýž zákon, který můžete pozorovat při setbě, působí se stejnou jistotou a mocí i v těch nejjemnějších věcech, které jste schopni poznat jen mikroskopem, a pokračuje ještě dál do celé jemnohmotné části stvoření, jež je mnohem rozsáhlejší než jeho část hrubohmotná. Působí nezměnitelně v každém dění, i při nejjemnějším formování vašich myšlenek, které přece také ještě mají určitou hmotnost.

Jak jste se mohli domnívat, že by to mělo být jiné právě tam, kde byste si to sami přáli? Vaše pochybnosti nejsou ve skutečnosti nic jiného než vyjádřená vnitřní přání!

V celém vám viditelném i neviditelném bytí tomu není jinak, než že každý druh plodí druh s ním shodný, nechť se jedná o jakoukoliv látku. Právě tak stále stejný je i růst a vývoj, zrání plodů a zrod stejného druhu. Toto dění prostupuje jednotně všechno, nečiní rozdíly, nezanechává mezery a nezastaví se před jinou částí stvoření, nýbrž působí i v ní, podobno neroztržitelnému provazci, bez ustání a bez přerušení.

I když se většina lidstva ve své omezenosti a domýšlivosti z vesmíru vydělila, Božské nebo přírodní zákony ji nepřestaly pokládat za jeho součást a pracují dále nezměněny, klidně a stejnoměrně.

Zákon zpětného působení však také zapříčiňuje, že všechno, co člověk zasévá, tedy k čemu dal podnět, sklidit musí.

Na počátku každého činu má člověk svobodu rozhodování, ale jen v tom, že sám určuje, kterým směrem má být vedena vesmírná síla, proudící skrze něj. Důsledky působení síly ve směru, který jí on sám určil, již musí nést sám. Přesto trvají mnozí na tvrzení, že člověk přece nemá svobodnou vůli, je-li podroben osudu!

Důvodem této pošetilosti je jen sebekonejšení nebo hněvivé podrobení se něčemu nevyhnutelnému, reptavá rezignace, hlavně však sebeomluva. Vždyť každý z těchto vracejících se zpětných následků měl svůj počátek, a v tomto počátku, ve svobodném rozhodnutí tkví příčina jeho pozdějšího účinku.

Takové svobodné rozhodnutí jednou předcházelo každému zpětnému působení, tedy každému osudu. Svým dřívějším chtěním člověk pokaždé zplodil, vytvořil něco, v čem bude muset později krátce nebo déle sám žít. Kdy se to stane, je velmi rozdílné. Může to být ještě ve stejném pozemském životě, v němž k tomu dalo původní chtění podnět, ale právě tak i po odložení hrubohmotného těla v jemnohmotném světě, anebo ještě později opět v dalším hrubohmotném pozemském bytí.

Tyto proměny zde nehrají roli a člověka zpětných účinků nezbavují. Ten s sebou stále nosí spojovací vlákna, dokud se od nich neuvolní, tedy »neoprostí se« od nich konečným vyrovnáním, které přivodí zákon zpětného působení.

Každý, kdo něco vytvořil, je vázán na svůj vlastní výtvor, i když jím obmyslil jiné!

Když se tedy dnes člověk rozhodne učinit jinému něco zlého, ať již v myšlenkách, slovy nebo skutky, pak tím něco »postavil do světa«. Je lhostejné, zda je to viditelné nebo ne, zda je to tedy hrubohmotné či jemnohmotné. Má to v sobě sílu, a proto i život, který se dále rozvine zamýšleným směrem.

Jak se projeví účinek u toho, jehož to má postihnout, závisí plně na jeho duševním stavu. Může mu způsobit větší nebo menší škodu, snad i jinou, než bylo zamýšleno, nebo také vůbec žádnou, neboť rozhoduje jen jeho vlastní duševní stav. Nikdo tedy není vydán těmto účinkům bez ochrany na pospas.

Jiné je to s člověkem, který svým rozhodnutím a svým chtěním tento pohyb vyvolal, kdo tedy byl jeho původcem. S ním zůstává výtvor bezvýjimečně spojen a po kratším nebo delším putování vesmírem se k němu znovu vrátí posílený zpět, jako včela obtěžkán přitažlivostí stejnorodého.

Zákon zpětného působení přitom působí tak, že každý výtvor při svém putování vesmírem přitahuje různé výtvory stejného druhu nebo je jimi sám přitahován. Jejich shlukováním pak vzniká zdroj síly, který jako z centrály posílá umocněnou sílu stejného druhu zpět ke všem, kdo jsou prostřednictvím svých výtvorů spojeni jako šňůrami se shromaždištěm stejného druhu.

Tímto zesílením dochází ke stále většímu zhutnění, až konečně vznikne hrubohmotná sraženina, dávající někdejšímu původci samému prožít na sobě všechno, co chtěl původně způsobit jinému, aby se od toho nakonec osvobodil.

Takto vzniká a vyvíjí se tolik obávaný a zneuznávaný osud! Je spravedlivý až do nejmenšího a nejjemnějšího odstupnění, protože přitahováním pouze stejného druhu nemůže zpětné záření přinést nikdy nic jiného než to, co člověk sám skutečně původně chtěl.

Přitom je lhostejné, platilo-li chtění určité osobě nebo bylo-li všeobecné, neboť stejný proces proběhne přirozeně i tehdy, nesměruje-li člověk své chtění přímo na osobu nebo skupinu osob, nýbrž vůbec v určitém druhu chtění žije.

Druh chtění, pro který se člověk rozhodne, je určující pro plody, které bude muset nakonec sklízet. Tak se na člověka zavěšují nesčetná jemnohmotná vlákna nebo on na ně, a těmito vlákny proudí k němu nazpět všechno, co kdysi sám chtěl. A tato proudění vytvářejí směsici, působící trvale a silně na utváření charakteru.

Tak je v mocném kosmickém ústrojí mnoho věcí, které spolupůsobí na tom, jak se člověku »vede«. Ale nepotká ho nic, k čemu dříve sám nezavdal podnět.

Člověk si sám dodává vlákna, z nichž se na neúnavném tkalcovském stavu bytí tká plášť, který musí nosit.

Kristus vyslovil jasně a přísně totéž, když pravil: »Co člověk zasévá, to sklidí.« Neřekl »může« sklidit, nýbrž »sklidí«. To je totéž, jako musí sklidit.

Jak často říkají jinak zcela rozumní lidé: »Je mi nepochopitelné, že Bůh něco takového dopouští!«

Nepochopitelné však je, že mohou lidé něco takového říci! Jak malého si podle tohoto výroku představují Boha. Dokazují tím, že ho pokládají za »Boha jednajícího podle libovůle«.

Bůh však nijak přímo nezasahuje do všech těch malých a velkých lidských starostí, do válek, bídy a všemožného dalšího pozemského dění! Od počátku vetkal do stvoření své dokonalé zákony, které samočinně vykonávají svou neúplatnou práci, takže se vše navlas přesně splňuje, věčně stejně působí, a proto je jakékoliv nadržování právě tak nemožné jako křivda nebo nespravedlnost.

Bůh se tedy o to vše nemusí zvlášť starat. Jeho dílo je bez mezer.

Avšak mnozí lidé velmi chybují, když posuzují jen podle dění v hrubohmotném, sebe v něm považují za střed a počítají jen s jediným pozemským životem. Ve skutečnosti jich mají za sebou již více. Tyto pozemské životy, jakož i mezidobí v jemnohmotném světě, jsou jedním jednotným bytím, jímž se bez přerušení táhnou napjatá vlákna, takže v současném pozemském životě lze pozorovat účinky jen malé části těchto vláken.

Je proto velkým omylem domnívat se, že zrozením začíná úplně nový život, že je tedy dítě »nevinné«* a že všechny životní události se mají přičíst jen současnému krátkému pozemskému životu. Kdyby tomu tak skutečně bylo, musely by samozřejmě spadat příčiny, následky i zpětné účinky do rozpětí jednoho pozemského života, má-li být zachována spravedlnost.

Odvraťte se od tohoto omylu. Pak rychle odhalíte ve všech událostech dnes tak často postrádanou logiku a spravedlnost!

Mnozí lidé se přitom uleknou a budou se obávat zpětných účinků, které na ně podle těchto zákonů z dřívějška ještě čekají.

Takové starosti jsou však zbytečné pro ty, kteří to s dobrým chtěním myslí vážně; neboť v samočinně působících zákonech je zároveň bezpečná záruka milosti a odpuštění!

Trvalým usilováním o dobré chtění se ihned vytyčí mezník, jímž jednou musí skončit řetěz zlých zpětných účinků. Kromě toho však zde dojde k uplatnění ještě jiný proces nesmírné ceny:

Díky trvalému dobrému chtění ve všem myšlení a jednání proudí ve zpětném účinku ze stejnorodého zdroje síly stálá posila, takže se dobro v člověku samém stále více upevňuje, vystupuje z něj a následně i zformuje jeho jemnohmotné okolí. To ho pak obklopí jako ochranný obal, podobně jako zeměkouli chrání vrstva vzduchu.

Vracejí-li se pak z dřívějška k takovému člověku zlé zpětné účinky k odpykání, odrazí se od čistoty jeho okolí nebo obalu, a jsou tak od něj odvráceny.

Vniknou-li však přesto do tohoto obalu, pak se zlá záření buď ihned rozloží, nebo alespoň značně zeslabí. Škodlivý účinek tak vůbec nenastane, nebo k němu dojde jen ve zcela nepatrné míře. Kromě toho je změněné vlastní nitro člověka, k němuž směřují zpětné proudy, díky trvalému úsilí o dobré chtění mnohem jemnější a lehčí, takže již není stejného druhu s větší hustotou nepříznivých či nízkých proudů. Podobně jako když radiotelegrafický přijímací aparát není vyladěn na stejnou vlnovou délku jako aparát vysílací.

V přirozeném důsledku pak nemohou jinorodé hutnější proudy pevně zakotvit a projdou kolem beze škody, odčiněny bezděčně provedeným symbolickým jednáním, o jehož druzích promluvím ještě později.

Proto neprodleně k dílu! Stvořitel vám ve stvoření vložil všechno do rukou. Využijte času! Každý okamžik skrývá pro vás zkázu nebo užitek!

* Přednáška »Tajemství zrození«

STVOŘENÍ ČLOVĚKA

»BŮH stvořil člověka podle svého obrazu a vdechl mu svůj dech!« To jsou dvě události: stvoření a oživení!

Jako vše, byly i oba tyto děje přesně podrobeny existujícím Božským zákonům. Nic nemůže vybočit z jejich rámce. Žádný čin Božské vůle nebude v rozporu s těmito neochvějnými zákony, které tuto vůli samy nesou. I každé zjevení a zaslíbení se děje podle těchto zákonů a musí se v nich naplnit, ne jinak!

Tak také vtělení člověka na Zemi, jež bylo v obrovském stvoření pokrokem, přechodem hrubohmotnosti do zcela nového, vyššího stadia.

Mluvit o vtělení člověka předpokládá mít vědění o jemnohmotném světě, neboť člověk z masa a krve je jako podporující spojovací článek vsunut mezi jemnohmotnou a hrubohmotnou část stvoření, zatímco jeho kořeny zůstávají v duchovním.

»Bůh stvořil člověka podle svého obrazu!«

Toto stvoření nebo vytvoření bylo dlouhým řetězem vývoje, jenž probíhal přesně podle zákonů, vetkaných Bohem samým do stvoření. Nejvyšším ustanoveny, pracují tyto zákony neúchylně, nezvratně na splnění jeho vůle. Jako část této vůle směřují samočinně k dokonalosti.

Tak tomu bylo i při stvoření člověka jako koruny celého díla, v němž se měly spojit všechny druhy existující ve stvoření. Proto se v hrubohmotném světě, ve hmotě pozemským okem patrné, pozvolna zformovala v postupném vývoji schrána, do níž se mohla inkarnovat nesmrtelná jiskra z duchovní sféry.

Za neustálého usilovného formování vzniklo časem nejvýš vyvinuté zvíře, které již s rozmyslem používalo různé pomůcky k obživě a obraně. I dnes můžeme pozorovat zvířecí druhy, které k získání a uchování svých životních potřeb užívají různé pomůcky a které projevují při obraně často až zarážející chytrost.

Tato nejvýš vyvinutá zvířata, která vymizela s převraty ve vývoji Země, se dnes označují názvem »pračlověk«. Ale pokládat je za předky člověka je velký omyl! Týmž právem by se mohly označovat krávy za »částečné matky« lidstva, protože většina dětí v prvních měsících svého života potřebuje k výstavbě těla, k životu a růstu kravské mléko.

O nic více společného se skutečným člověkem nemá ani ušlechtilé a myslící zvíře »pračlověk«. Vždyť hrubohmotné tělo není člověku ničím jiným než pomůckou, kterou potřebuje k všestrannému působení a vnějším projevům na hrubohmotné Zemi.

Tvrzením, že člověk pochází z opice, se doslova »vylévá s vaničkou i dítě«, velmi se tedy přehání. Podružné dění se tak povyšuje na svrchovanou skutečnost. To hlavní však přitom chybí!

Takové tvrzení by bylo namístě, kdyby tělo člověka bylo skutečně »člověkem«. Avšak hrubohmotné tělo je jen jeho šatem, který odkládá, jakmile se vrací do jemnohmotnosti.

Jak tedy došlo ke vtělení prvního člověka?

Když vývoj v hrubohmotném světě dosáhl vrcholu v podobě nejdokonalejšího zvířete, muselo se něco změnit, aby vývoj pokračoval a aby nenastalo zastavení, spojené s nebezpečím úpadku. A tato změna byla předurčena a nadešla:

Jako duchovní jiskra, klesající dolů jemnohmotným světem a povznášející všechno kolem sebe, stanul na hranici jemnohmotnosti jemnohmotně duchovní člověk. Stalo se tak v době, kdy hrubohmotně pozemská schrána dosáhla svým vzestupným vývojem vrcholu a rovněž jemnohmotně duchovní člověk byl připraven ke spojení s hrubohmotností, aby ji podporoval a povznášel.

Zatímco tedy dozrávala v hrubohmotnosti schrána, vyvinula se v jemnohmotnosti duše tak dalece, že měla dostatek síly uchovat si při vstupu do hrubohmotné schrány svou samostatnost.

Spojení obou těchto částí znamenalo tedy niternější sepětí hrubohmotného světa se světem jemnohmotným až vzhůru do duchovního.

Teprve tento děj byl zrozením člověka!

Plození samo je u lidí ještě i dnes čistě živočišným aktem. Ušlechtilé nebo nízké city nemají s tímto aktem samým nic společného, vyvolávají však duchovní působení, jehož účinky mají velký význam, protože přitahují stejný druh.

Čistě živočišného druhu je také vývoj těla až do poloviny těhotenství. Čistě živočišný není vlastně správný výraz, proto jej chci prozatím označit za čistě hrubohmotný a teprve v pozdějších přednáškách o něm blíže pojednám.

V polovině těhotenství se při určité zralosti utvářejícího se těla inkarnuje duch určený ke zrození, který se do té doby často zdržoval v blízkosti nastávající matky. Vstup ducha vyvolá první záchvěvy vyvíjejícího se hrubohmotného tělíčka, tedy první pohyby dítěte.

Tehdy také vzniká zvláštní oblažující pocit těhotné ženy. Nastupují v ní od tohoto okamžiku zcela jiné city, vědomí blízkosti druhého ducha v ní, jeho vyciťování. Podle povahy tohoto nového, druhého ducha budou vypadat i její vlastní city.

Takový je postup při každém vtělení člověka. Nyní však zpět k prvnímu vtělení.

Nastala tedy veliká chvíle ve vývoji stvoření: Na jedné straně stálo v hrubohmotném světě nejvýš vyvinuté zvíře, které mělo poskytnout přicházejícímu člověku hrubohmotné tělo jako schránu, na druhé straně byla v jemnohmotném světě vyvinutá lidská duše, toužebně čekající na spojení s hrubohmotnou schránou, aby dala celé hrubohmotnosti nový rozmach a produchovnění.

Když pak nastal u nejušlechtilejšího páru těchto vysoce vyvinutých zvířat akt plození, nevtělila se v hodině inkarnace jako dosud duše zvířecí,* nýbrž místo ní k tomu připravená lidská duše, nesoucí v sobě nesmrtelnou duchovní jiskru. Jemnohmotné lidské duše s převážně pozitivně vyvinutými schopnostmi se v souhlase se stejnorodostí inkarnovaly do mužských zvířecích těl, duše s převážně negativními, jemnějšími schopnostmi do těl ženských,** bližších jejich druhu.

Tento děj však naprosto neopravňuje k tvrzení, že člověk, jenž má svůj skutečný původ v duchovní sféře, pochází ze zvířete »pračlověka«. Toto zvíře mu poskytlo na přechodnou dobu jen hrubohmotnou schránu. Ani toho největšího materialistu by dnes nenapadlo považovat se za bezprostředně spřízněného se zvířetem, ačkoliv zde existuje, stejně jako tehdy, blízká tělesná příbuznost, tedy jistá hrubohmotná stejnorodost. Skutečně »živý« člověk, tedy jeho vlastní duchovní »já«, však není se zvířetem nijak stejnorodý nebo od něj odvozený.

Po zrození byl tehdy první pozemský člověk ve skutečnosti osamocen, bez rodičů, protože nemohl považovat za rodiče zvířata, ač byla vysoce vyvinuta, ani s nimi nemohl mít žádné společenství.

Také to nepotřeboval, neboť byl zcela člověkem citu a jako takový žil současně v jemnohmotném světě, který mu poskytoval hodnoty, doplňující vše ostatní.

Odštěpení ženy z prvního člověka byl děj jemnohmotně duchovní. Neodehrál se hrubohmotně pozemsky; vždyť biblická líčení a záznamy ve starých náboženských spisech se vztahují převážně k duchovním a jemnohmotným událostem. Člověk jako takový byl osamocen a používal k udržení svého bytí převážně hrubších, drsnějších citů. Tak byly jeho jemnější city víc a více odsouvány stranou a izolovány, až se jako jemnější část duchovního člověka zcela odštěpily.

Tato druhá, něžnější část se vtělila do jiné schrány, aby se mohla činně uplatnit tam, kde bylo právě jí nejvíce zapotřebí k povznesení hrubohmotnosti. Vtělila se v souladu se svou jemností do schrány ženského pohlaví, zatímco drsnější city zůstaly hrubohmotně silnějšímu muži. Přesně podle zákonů jemnohmotného světa, v němž se všechno ihned formuje a projevuje – něžné a křehké v ženských, drsné a silné v mužských formách.

Žena měla a také mohla být díky svým hodnotnějším duchovním vlastnostem skutečně dokonalejší než muž, kdyby se jen byla snažila své city stále více harmonicky zjasňovat. Tak by se byla stala silou, schopnou působit v celém hrubohmotném stvoření převratně a povzbudivě.

Ale žel, právě ona selhala především, protože se stala hříčkou propůjčených mocných citových sil, a navíc je ještě zkalila a poskvrnila pocity a fantazií.

Jaký hluboký smysl spočívá v biblickém podobenství o mlsání ze stromu poznání! Jak žena, podnícena k tomu hadem, podala muži jablko. Tento děj ve hmotnosti snad ani nemohl být lépe obrazně vyjádřen.

Podání jablka ženou znamená, že si uvědomila své půvaby oproti muži a že jich chtěla využít. A že muž bral a jedl, znamená, že na to přistoupil a zatoužil upoutat pozornost ženy jenom na sebe. Začal se dělat žádoucím tím, že hromadil poklady a že si přivlastňoval různé hodnoty.

Tak začalo pěstování rozumu s jeho průvodními jevy, ziskuchtivostí, lží, útiskem. Lidé se rozumu nakonec zcela podrobili a stali se tak dobrovolně otroky svého nástroje.

Ale s povýšením rozumu na vládce se v nevyhnutelném důsledku jeho vlastní podstaty připoutali také pevně na prostor a čas. Pozbyli tak schopnost prožívat nebo chápat něco z toho, co je nad prostor a čas povzneseno, tedy vše duchovní a jemnohmotné.

To bylo úplné odloučení od vlastního ráje i od jemnohmotného světa, odloučení, které si sami způsobili. Jeho nevyhnutelným následkem pak byla nemožnost pochopit jemnohmotné, které nezná pozemský pojem prostoru ani času. Nemohli mu »porozumět« svým rozumem, pevně vázaným na pozemské a majícím proto úzce ohraničený obzor chápavosti.

Tak se pro rozumové lidi staly prožitky a nazírání citových lidí »pohádkami«, stejně jako i nepochopená tradiční podání. Počtem stále přibývající materialisté, tedy lidé schopní uznat jen ještě hrubou, na prostor a čas vázanou materii, se nakonec začali idealistům posmívat. Těm, jimž díky většímu a obsáhlejšímu vnitřnímu životu nebyla cesta k jemnohmotnému světu ještě zcela uzavřena. Materialisté je zařadili mezi snílky, ne-li blázny, nebo dokonce podvodníky.

To vše byl dlouhý vývoj trvající miliony let.

Avšak dnes konečně stojíme těsně před hodinou, kdy ve stvoření nastane nová velká epocha a přinese nezadržitelný vzestup, přivodí to, co mělo vtělení člověka přinést již v prvním období: zrození produchovnělého, celého člověka! Člověka, působícího na veškeré hrubohmotné stvoření podporujícím a zušlechťujícím způsobem, jak je to i vlastním úkolem lidí na Zemi.

Potom již nebude místa pro omezeného materialistu, poutajícího se pouze na pozemské pojmy prostoru a času. Bude cizincem ve všech zemích, bude bez domova. Uschne a zanikne jako pleva oddělená od pšenice. Dejte si pozor, abyste při tomto třídění nebyli shledáni příliš lehkými!

* Přednáška »Rozdíl v původu mezi člověkem a zvířetem«

** Přednáška »Pohlaví«

ČLOVĚK VE STVOŘENÍ

ČLOVĚK nemá ve skutečnosti žít podle dosavadních představ, nýbrž má být více člověkem citovým. Tak by tvořil spojovací článek, potřebný k dalšímu rozvoji celého stvoření.

Protože v sobě spojuje jemnohmotné onoho světa a hrubohmotné tohoto světa, může obojí přehlédnout a obojí současně prožívat. Navíc je vybaven ještě i nástrojem, který ho staví na vrchol celého hrubohmotného stvoření: rozumem. S tímto nástrojem je schopen řídit, tedy vést.

Rozum je v pozemském tím nejvyšším a má být pro život na zemi kormidlem, zatímco pohánějící silou je cit, pocházející z duchovního světa. Základnou rozumu je tedy tělo, ale základnou citu je duch.

Rozum jako produkt mozku, patřícího k hrubohmotnému tělu, je jako všechno na zemi vázán na pojmy v rámci pozemského prostoru a času. Rozum se nebude moci nikdy uplatnit mimo prostor a čas, ačkoliv je z jemnější substance než tělo. Přece je však ještě příliš hutný a těžký, než aby se povznesl nad pojem pozemského prostoru a času. Je tedy plně připoután k zemi.

Cit však (nikoliv pocit) je bez času a bez prostoru, pochází tedy z duchovního.

Takto vyzbrojen mohl být člověk niterně spjat s tím nejjemnohmotnějším, dokonce mít styk se samým duchovním, a přece žít a působit uprostřed všeho pozemského, hrubohmotného. Jen člověk je takto vybaven.

Jen on měl a mohl poskytnout zdravé, svěží spojení, jediný most mezi světlými výšinami a pozemskou hrubohmotností. Jedině skrze něj, díky jeho zvláštnímu uzpůsobení, mohl pulsovat čistý život ze zdroje Světla dolů do nejhlubší hrubohmotnosti a z ní opět vzhůru v nejnádhernějším harmonickém zpětném působení! Člověk je spojnicí mezi oběma světy, takže tyto světy jsou jím stmeleny ve svět jeden.

On však tuto úlohu nesplnil. Odloučil oba světy od sebe, místo aby je udržoval pevně sjednocené. A to byl pád do hříchu! –

Člověk byl svým právě vysvětleným zvláštním uzpůsobením vskutku předurčen za jakéhosi pána hrubohmotného světa, protože hrubohmotný svět je závislý na jeho zprostředkování. A tak byl tento svět nucen s člověkem trpět, nebo jím mohl být povznášen vzhůru, podle toho, zda proudění ze zdroje Světla a Života mohlo skrze lidstvo plynout nezkaleně, nebo ne.

Člověk však znemožnil toto obousměrné proudění, nutné pro svět jemnohmotný i hrubohmotný. Tak jako dobrý krevní oběh udržuje tělo čilé a zdravé, je tomu stejně i se střídavým prouděním ve stvoření. Jeho zastavení musí přivodit chaos a onemocnění, které se nakonec vybije v katastrofách.

Člověk mohl takto katastrofálně selhat, protože nepoužíval rozumu, pocházejícího z hrubohmotnosti, pouze jako nástroje, nýbrž se mu zcela podřídil a dosadil jej za vládce nade vším. Tím se učinil otrokem svého nástroje a stal se člověkem pouze rozumovým, jenž sám sebe pyšně nazývá materialistou!

Podřídiv se bezvýhradně rozumu, připoutal se ke všemu hrubohmotnému. Jako nemůže rozum chápat nic, co přesahuje pozemské pojmy prostoru a času, nedokáže to samozřejmě ani ten, kdo se mu zcela podrobil. Jeho obzor, tedy rozsah chápavosti, se omezenou schopností rozumu zúžil.

Tak se přerušilo spojení s jemnohmotným světem, budovala se stále neprostupnější zeď. A protože zdroj života, Prasvětlo, Bůh, je povznesen vysoko nad prostor a čas, a navíc je ještě nesmírně vzdálen i od jemnohmotnosti, musí s ním samozřejmě být v důsledku rozumové vázanosti veškerý styk přerušen. Proto je zcela vyloučeno, aby materialista poznal Boha.

Pojídání ze stromu poznání nebylo ničím jiným než pěstováním rozumu. S ním spojená odluka od jemnohmotného světa měla přirozeně za následek také uzavření ráje. Lidé se z něj sami vyloučili, když se vinou rozumu zcela přiklonili k hrubohmotnému, sami sebe tak snížili a dobrovolně, vlastní volbou se zotročili.

Kam to však vedlo? Ryze hmotařské, tedy k zemi připoutané, nízké myšlenky rozumu se všemi jejich průvodními jevy, ziskuchtivostí, prospěchářstvím, lží, okrádáním, útiskem, smyslností atd., musely přivodit neúprosné zpětné působení stejného druhu. To opět podle svého způsobu formovalo okolí, pohánělo lidi, až nakonec nade vším rozpoutá… zkázu!

To bude světový soud, jemuž se podle platných zákonů stvoření nelze vyhnout! Jako bouře, která se stahuje a posléze se musí vybít a přinést zkázu. Zároveň však také očistu!

Člověk nebyl tím potřebným spojovacím článkem mezi jemnohmotnými a hrubohmotnými částmi stvoření, nepropouštěl to střídavé proudění, jež mělo trvale osvěžovat, oživovat a povzbuzovat, nýbrž rozdělil stvoření ve dva světy, jejich propojení znemožnil a zcela se připoutal na hrubohmotné. Proto musely obě části světa postupně onemocnět.

Mnohem více onemocněla přirozeně ta část, které se nedostávalo světlého proudění buď vůbec, nebo jen slabě prostřednictvím několika málo lidí. Je to část hrubohmotná, která proto spěje vstříc strašlivé krizi. Bude jí otřásat silná zimnice, dokud v ní všechno nemocné nezahyne a hrubohmotná část se konečně pod novým, silným přílivem z prazdroje života neuzdraví.

Kdo však při tom zanikne?

Odpověď spočívá v přirozeném dění samém: Každá procítěná myšlenka nese v sobě živou tvůrčí sílu a nabývá ihned jemnohmotnou formu odpovídající jejímu obsahu. Myšlenka zůstává jako šňůrou spojena se svým původcem, současně ji však v jemnohmotném světě uchopí přitažlivá síla stejnorodosti a unáší ji v proudech, trvale pulsujících vesmírem a pohybujících se jako všechno ve stvoření po oválných drahách.

Tak nastane čas, kdy se myšlenky, v jemnohmotnosti živé a skutečně existující, cestou obohacené o připojenou stejnorodost, vrátí zpět ke svému původci a počátku, protože s ním po celou dobu své pouti zůstávaly ve spojení. Vrátí se, aby se tam vybily, vyrovnaly.

Zkáza tedy postihne v očekávaném závěru dění v prvé řadě ty, kdo takové útvary svým myšlením a cítěním zplodili a trvale živili. Vracející se ničivá síla však zapůsobí i ve větším okruhu a dotkne se nevyhnutelně i lidí, kteří svou stejnorodostí jsou původcům podobni.

Potom však budou lidé plnit to, co ve stvoření plnit mají. Stanou se spojovacím článkem a svým uschopněním budou čerpat z duchovního, čili dají se vést očištěným cítěním a přenesou je do hrubohmotného, pozemského. Přitom budou používat rozumu a nashromážděných zkušeností jen jako nástroje v pozemském, aby tyto čisté city uplatňovali v hrubohmotném životě. Budou celé hrubohmotné stvoření trvale podporovat, očišťovat a povznášet.

Pak bude také hrubohmotná část ve zpětném působení vracet do jemnohmotné části zdravější proudění a povstane nový, jednotný a harmonický svět.

Správným plněním svého poslání se lidé stanou plnohodnotnými a ušlechtilými, takovými, na něž se toužebně čekalo. Neboť se správně vřadí do velikého díla stvoření a dostanou zcela jiné síly než dosud, síly, jež jim dají trvale pociťovat mír a blaženost.

DĚDIČNÝ HŘÍCH

DĚDIČNÝ HŘÍCH vzešel z prvotního pádu do hříchu.

Hříchem, tedy nesprávným jednáním, bylo přílišné pěstování rozumu, spojené s dobrovolnou vázaností na prostor a čas a s pozdějšími vedlejšími účinky strohé práce rozumu, jako je ziskuchtivost, prospěchářství, útisk atd. Ty pak vyvolaly další, v podstatě vlastně všechna zla.

Tento proces měl při dalším vývoji ryze rozumových lidí stále silnější vliv na utváření hrubohmotného těla. Přední mozek, produkující rozum, se trvalým jednostranným namáháním stále zvětšoval. Je samozřejmé, že s rozmnožováním se tato tělesná změna projevovala v dalších generacích a děti si při narození přinášely s sebou stále vyvinutější a silnější přední mozek.

V tom však spočívala a ještě i dnes spočívá vloha nebo způsobilost k rozvinutí rozumové síly, schopné všechno ovládnout. Tato síla skrývá v sobě nebezpečí, že po svém plném probuzení nejen připoutá vlastníka mozku pevně k prostoru a času, tedy ke všemu pozemsky hrubohmotnému, takže již nebude schopen chápat jemnohmotné a duchovní, nýbrž ho ještě zaplete do všemožného zla, jak je to při nadvládě rozumu neodvratné.

Toto přinášení dobrovolně přepěstěného předního mozku, v němž spočívá nebezpečí naprosté nadvlády rozumu s neodvratnými zlými průvodními jevy, je dědičný hřích!

Je to tedy zdědění tělesného orgánu, nazývaného dnes velký mozek, protože se uměle vystupňovaným rozvojem nadměrně zvětšil. Člověk si tak již při zrození s sebou přináší nebezpečí, že se snadno zaplete do zla. V každém případě si ztíží poznávání Boha svou omezeností a vázaností na hrubou hmotnost.

Avšak to ho nezbavuje odpovědnosti. Ta mu zůstává, neboť on dědí pouze nebezpečí, nikoli hřích sám. Vůbec není nutné, aby přenechal rozumu nadvládu a podrobil se mu. Naopak, může velkou sílu svého rozumu používat jako ostrý meč a v pozemském shonu si jím razit cestu, již mu ukáže cit, nazývaný také vnitřní hlas.

Získá-li však v dítěti rozum absolutní převahu vlivem výchovy a působení školy, potom od dítěte odpadá část viny, nebo lépe řečeno následného zpětného účinku, vyvolaného zákonem zpětného působení. Tato část postihne pak vychovatele nebo učitele, který ji způsobil. Od této chvíle je k dítěti vázán, dokud se dítě od svého omylu a jeho následků neosvobodí, i kdyby to mělo trvat staletí nebo tisíciletí.

Co však takto vychované dítě učiní poté, co se mu naskytne příležitost k přehodnocení a obratu, zasáhne zpětným účinkem již jen je samé. Takovými příležitostmi jsou rozhovory, četba, životní otřesy nebo události, jež si vynutí chvíli hlubokého procítění. Jistě se naskytnou. –

Bylo by zbytečné o tom dále mluvit. Všechna další vysvětlování by stále jen opakovala totéž a končila ve stejném bodě. Kdo se nad tím zamyslí, tomu bude záhy sňata páska z očí a mnohé otázky si sám vyřeší.

BŮH

PROČ obcházejí lidé tak plaše toto slovo, které by jim mělo být důvěrnější než cokoliv jiného?

Je to z úcty? Ne. Jste zmateni, protože jste se o něm nikde, ani ve škole ani v církvi, nedozvěděli nic jasného, co by uspokojilo vaši niternou touhu po Pravdě. Trojjedinost Boží vám zůstala v podstatě hádankou, s níž jste se snažili vyrovnat, jak nejlépe jste uměli.

Může pak být modlitba tak vroucí, tak plná důvěry, jak být má? To je nemožné.

A vy se máte a musíte přibližovat svému Bohu! Jak je přece pošetilé říkat, že by bylo nesprávné zabývat se důkladně Bohem. Z lenosti a pohodlnosti se dokonce tvrdí, že je to rouhání!

Já však vám pravím: do celého stvoření je vložen požadavek přibližovat se k Bohu! Není proto pokorný ten, kdo se tomu vyhýbá, nýbrž je naopak bezmezně domýšlivý! Tím přece požaduje, aby se Bůh přiblížil k němu, místo aby se sám snažil přiblížit se Bohu a poznat ho.

Pokrytectví, pohodlnost, kam se jen podíváme, kde jen nasloucháme, a všechno pod pláštíkem falešné pokory!

Vy však, kdo již nechcete spát, kdo vroucně hledáte a usilujete o Pravdu, slyšte zvěst a snažte se ji správně pochopit:

Je jen jeden Bůh, jedna síla! Ale co je potom Trojice? Trojjedinost? Bůh Otec, Bůh Syn a Duch svatý?

Lidstvo si samo uzavřelo ráj tím, že se již nenechalo vést citem, jenž je duchovní a tedy i Bohu bližší, a namísto toho z vlastní vůle nadměrně pěstovalo pozemský rozum a podřizovalo se mu. Učinilo se tak otrokem svého nástroje, který dostalo k užívání, a přirozeně se také víc a více vzdalovalo od Boha.

Tak vznikla trhlina, protože lidstvo se převážně přiklonilo pouze k pozemskému, pevně vázanému na prostor a čas. To Bůh ve svém druhu nezná, a proto ho touto cestou nelze nikdy pochopit.

Každou generací se propast zvětšovala a lidé se stále více poutali k zemi. Stali se z nich lidé rozumu, lpící na hmotě, lidé, kteří si říkají materialisté. Říkají to o sobě dokonce s hrdostí a vůbec netuší, jak jsou spoutáni, neboť pevnou vazbou na prostor a čas se přirozeně také zúžil jejich obzor.

Jak mohla být odtud nalezena cesta k Bohu?

Bylo by to nemožné, kdyby nebyla přišla pomoc od Boha. A On se smiloval. Bůh sám ve své čistotě se už nemohl učinit srozumitelným nízkým rozumovým lidem, protože ti už nebyli schopni jeho posly vycítit, uvidět ani uslyšet, a těm nemnohým, kteří to ještě dokázali, se posmívali. Materialisté s jejich obzorem, úzce vázaným jen na prostor a čas, odmítali každou myšlenku na širší výhled jako nemožnou, protože jim byla nepochopitelná.

Proto nepostačovali již ani proroci. Jejich síla nedokázala dostatečně proniknout, neboť nakonec se staly ryze materialistickými i základní myšlenky všech náboženských snah.

Musel tedy přijít prostředník mezi Božstvím a zbloudilým lidstvem, který měl více síly než všichni ostatní před ním. Dá se zeptat: kvůli těm nemnohým, kteří uprostřed nejhrubšího materialismu ještě toužili po Bohu? To by byla správná otázka, ale odpůrci by ji zřejmě označili za domýšlivost věřících, místo aby v tom poznali Boží lásku, současně však i přísnou spravedlnost, nabízející spásu stejně v odměně jako v trestu.

Proto odloučil Bůh ve své lásce aktem své vůle část sebe samého a vnořil ji do masa a krve, do lidského těla mužského pohlaví: Ježíše Nazaretského, Slova tělem učiněného, vtělené Boží lásky, Syna Božího!

Byl to děj záření, který ještě vysvětlím.

Část takto oddělená, a přesto zůstávající v úzkém spojení se stala osobností. I po odložení pozemského těla a přes nejužší opětovné sjednocení s Bohem Otcem zůstala i nadále osobností.

Bůh Otec a Bůh Syn jsou tedy dva a ve skutečnosti jen jeden!

A »Duch svatý«? Kristus o něm řekl, že hříchy proti Bohu Otci a Bohu Synu mohou být odpuštěny, nikdy však hříchy proti »Duchu svatému«!

Je tedy »Duch svatý« vyšší nebo větší než Bůh Otec a Bůh Syn? Tato otázka tížila a zaměstnávala již mnohou mysl a zmátla mnohé dítě.

»Duch svatý« je vůle Boha Otce, je to Duch Pravdy, který odloučen od Otce působí odděleně v celém stvoření, a přesto zůstává stejně jako Láska, tedy Syn, úzce spojen s Otcem a tvoří s ním jednotu.

Neoblomné zákony ve stvoření, které podobny nervovým provazcům prostupují i celý vesmír a přinášejí bezvýjimečné zpětné účinky, osud člověka nebo jeho karmu, jsou… z »Ducha svatého«, nebo jasněji: z jeho působení!*

Proto Spasitel pravil, že nikdo nemůže beztrestně hřešit proti Duchu svatému; neboť v jeho neúprosném a nezměnitelném působení se vrací odplata zpět k původci, k východisku, ať již je dobrá nebo zlá.

Jako Bůh Syn, Ježíš, je z Otce, tak je z něho i Duch svatý. Oba jsou tedy částmi Otce samého, zcela k němu náležejícími, neoddělitelnými. Jako paže jednoho těla, které provádějí samostatné úkony, a přece k tělu patří, má-li být celé. I ony je však provádějí jen ve spojení s celkem.

Takový jest Bůh Otec ve své všemohoucnosti a moudrosti, po pravici jako část z něho Bůh Syn, Láska, a po levici Bůh Duch svatý, Spravedlnost. Oba pocházejí z Boha Otce a tvoří s ním jeden celek. To je Trojice jednoho Boha.

Před stvořením byl Bůh samojediný. V době stvořitelského díla vydal ze sebe část své vůle k samostatnému působení ve stvoření a stal se tak dvojjediným. Když pak bylo nutné dát zbloudilému lidstvu prostředníka, neboť čistota Boha nepřipustila přímé spojení s lidstvem, jež se samo dobrovolně spoutalo, odloučil Bůh z lásky část sebe samého, aby se na čas přiblížila lidem a On se tak mohl učinit znovu srozumitelným. Kristovým zrozením se tak stal trojjediným!

Kdo je Bůh Otec a Bůh Syn, bylo již mnohým jasné. Ale »Duch svatý« zůstával zmateným pojmem. Duch svatý je výkonná Spravedlnost, jejíž věčné, nezměnitelné a neúplatné zákony pulsují vesmírem a dosud byly v nejasném tušení nazývány: Osud! Karma! Boží vůle!

* Přednáška »Vývoj stvoření«

VNITŘNÍ HLAS

TAK ZVANÝ »vnitřní hlas«, to duchovní v člověku, čemu může naslouchat, je cit! Ne bezdůvodně praví lidová moudrost: »První dojem je vždy správný.«

Jako ve všech takových a podobných rčeních a průpovědích, spočívá i zde hluboká pravda. Pod dojmem se rozumí cítění. Co člověk například cítí při prvním setkání s někým dosud neznámým, je buď jakýsi druh výstrahy, napomenutí k opatrnosti až po úplný odpor, nebo něco příjemného až k úplné sympatii; mnohdy však i lhostejnost.

Jestliže se tento dojem v rozhovoru a v dalším styku vlivem rozumového úsudku odsune stranou nebo se zcela setře, vznikne-li myšlenka, že původní cit nebyl správný, pak se téměř vždy na konci takových známostí ukáže oprávněnost prvotního citu. Často k trpké bolesti těch, kdo se nechali svést rozumem a oklamat předstíraným chováním.

Cit, který není vázán na prostor a čas a je ve spojení se stejnorodým, s duchovním, poznal ihned pravou povahu toho druhého a nedal se oklamat obratností rozumu.

Omyl je u citu naprosto vyloučen.

Kdykoliv se stane, že se lidé zmýlí, má to dvě příčiny: buď rozum nebo pocit!

Jak často se říkává: »Zase jsem se jednou nechal vést pocitem, a to jsem si dal; člověk se má přece jen spoléhat na rozum!«

Tito lidé chybují, považují-li pocit za vnitřní hlas. Vychvalují rozum a netuší, že právě rozum hraje v pocitu velkou roli.

Proto pozor! Pocit není cit! Pocit vychází z hrubohmotného těla. A tělo vytváří pudy, které, jsou-li řízeny rozumem, dávají vzniknout pocitu. Mezi pocitem a citem je velký rozdíl. Avšak společným působením pocitu a rozumu vzniká fantazie.

Máme tedy na duchovní straně pouze cit*, povznesený nad prostor a čas. Na pozemské straně především hrubohmotné tělo, vázané na prostor a čas. Z těla vycházejí pudy, a ty v součinnosti s rozumem vyvolávají pocit.

Rozum, produkt mozku, vázaného na prostor a čas, dokáže pak jako to nejjemnější a nejvyšší z hrubohmotného za spolupůsobení pocitu vytvářet fantazii.

Fantazie je tedy výslednicí součinnosti pocitu s rozumem. Je z jemnější substance, ale bez duchovní síly. Proto může fantazie působit jen nazpět. Dokáže ovlivnit jen pocit svého zploditele, nikoliv však vysílat vlny síly na jiné.

Působí tedy jen zpětně na pocit toho, kdo ji vyvolal, může roznítit jen jeho vlastní nadšení, ale na okolí je bez vlivu. To je zřetelný znak nižšího stupně. U citu je to jiné. Cit má v sobě duchovní sílu, schopnou tvořit a oživovat, proto vyzařuje navenek a působí na jiné, uchvacuje je a přesvědčuje.

Máme tedy na jedné straně cit, na druhé straně tělo – pudy – rozum – pocit – fantazii.

Cit je duchovní, stojí nad pozemskými pojmy prostoru a času. Pocit je jemná hrubohmotnost, závislá na pudech a na rozumu, je tedy nižšího stupně.

Přes tuto jemnou hrubohmotnost pocitu však nikdy nemůže nastat smísení s duchovním citem, tedy ani žádné zkalení citu. Cit zůstane vždy čistý a jasný, neboť je duchovní. Lidé jej také vždy jasně vycítí nebo »uslyší«, pokud… je to skutečně cit, co promlouvá!

Většina lidí se však citu uzavřela. Obestřeli jej pocitem jako neprodyšným obalem, jako zdí, a mylně považují pocit za svůj vnitřní hlas. Tak zakusí mnohá zklamání, a o to víc se spoléhají pouze na rozum, aniž tuší, že byli zklamáni právě vinou spolupůsobení rozumu.

V tomto omylu zavrhují unáhleně všechno duchovní, s nímž neměly jejich zkušenosti naprosto nic společného, a ještě více se přimykají k méněcennému.

Základním zlem je zde, jako v mnohém jiném, dobrovolná podřízenost rozumu, vázanému na prostor a čas!

Člověk, jenž se plně podřizuje svému rozumu, podrobuje se také zcela jeho omezení. Neboť rozum je jako produkt hrubohmotného mozku pevně vázán na prostor a čas. Tak se i člověk váže jenom na hrubohmotné.

Všechno, co člověk činí, činí sám a dobrovolně. Není tedy snad vázán, nýbrž váže se sám! Nechává se ovládat rozumem (kdyby nechtěl, nikdy by se to nestalo), a ten ho svým uzpůsobením váže na prostor a čas; nedovolí mu, aby poznal, aby porozuměl něčemu, co je mimo čas a prostor.

Přitom se kolem citu, bezčasového a mimo prostor, klade vlivem zúžené rozumové chápavosti jakýsi obal, pevně vázaný na čas a prostor, a člověk buď již nemůže nic slyšet, jeho »čistý vnitřní hlas« zmlkl, nebo je schopen »slyšet« už nikoli cit, ale místo něj pouze pocit, spjatý s rozumem.

Řekne-li se: pocit zatlačuje čistý cit, vzniká mylný dojem. Vždyť nic není silnějšího než cit, nejvyšší síla v člověku, on nemůže být ničím zatlačen ani ovlivněn. Správnější je říci: člověk se činí neschopným, aby cit poznal.

Selhání je vždy zaviněno jen člověkem samým, nikdy ne silou nebo slabostí jednotlivých darů. Neboť právě základní dar, vlastní síla, to v člověku ze všeho nejmocnější a nesmrtelné, chovající v sobě všechen život, je každému jedinci dáno stejnou měrou! Nikdo tedy není vůči nikomu zvýhodněn. Všechny rozdíly tkví pouze v použití!

Ten základní dar, nesmrtelná jiskra, také nemůže být nikdy zkalena nebo pošpiněna. Zůstane čistá i v největším bahně. Musíte jen protrhnout obal, do kterého jste se sami zahalili dobrovolným omezením své chápavosti. Pak jiskra náhle vzplane právě tak čistá a jasná, jaká byla na počátku, rozvine se svěží a silná a spojí se s duchovním světem.

Radujte se z toho pokladu, nedotknutelně spočívajícího ve vašem nitru! Je lhostejné, zda vás vaši bližní považují za cenné nebo ne! Všechna špína, která se nakupila jako hráz kolem této duchovní jiskry, může být odvržena poctivým dobrým chtěním. Když jste tuto práci vykonali a poklad opět vyzvedli, máte právě takovou cenu, jako každý, kdo jej nikdy nezakopal.

Ale běda tomu, kdo se chtění k dobrému z pohodlnosti vzpírá! Poklad mu bude v hodině soudu odňat a tím vyhasne i bytí jeho samého.

Proto procitněte, kdo zůstáváte uzavřeni, kdo jste zakryli svůj cit příkrovem rozumu, omezujícím vaši schopnost poznávání! Bděte a slyšte hlasy, jež k vám zaznívají! Ať již je to silná bolest, mocný duševní otřes, velké utrpení nebo vznešená, čistá radost, schopná rozrazit temný příkrov nízkého pocitu, nenechte nic takového přejít kolem sebe bez užitku. Jsou to pomoci, které vám ukazují cestu!

Je lépe, když na ně nečekáte, nýbrž započnete se vší vážností se směřováním k dobrému a s duchovním vzestupem. Tak se dělící vrstva brzy stane opět tenčí a lehčí, až konečně zmizí. A povždy čistá, neposkvrněná jiskra vystoupí vzhůru jako šlehající plamen.

Ale tento první krok může a musí učinit jen člověk sám, jinak mu není pomoci.

Přitom musíte přísně rozlišovat mezi přáním a chtěním. Přáním se ještě nic nevykoná, ono k pokroku nestačí. Musí to být chtění, vedoucí také k činu a nesoucí jej již v sobě. Vážné chtění je pak již začátkem činu.

I když mnohý člověk musí jít ještě oklikami, protože se dosud vázal jen na rozum, nechť se neleká. I on zvítězí! Jeho úkolem je zjasnit svůj rozum, prožitím všech oklik se zvolna zbavit všech překážek a osvobodit se.

Proto odvážně vpřed. S vážným chtěním povede nakonec každá cesta k cíli!

* Přednáška »Cit«

Tato kniha je překladem ve smyslu původního německého originálu. Formu i obsah původního díla lze podat jen přibližně, překlad tedy nemůže nahradit originál. Jestliže se však čtenář vynasnaží přijmout obsah knihy tak, jak je to přáním autora, pozná jeho hodnotu bez ohledu na nedostatky překladu.

Abd-ru-shin ∙ Ve světle Pravdy ∙ Poselství Grálu

Vydání v novém českém překladu 2011 z německého originálu:

Abd-ru-shin, Im Lichte der Wahrheit, Gralsbotschaft

1. elektronické vydání 2014 ve třech svazcích, svazek II, ukázka.

Jediné autorizované vydání.

Majitel autorských práv Stiftung Gralsbotschaft,

Stuttgart, Spolková republika Německo.

Všechna práva vyhrazena

Vydalo nakladatelství Integrál Brno v licenci nadace Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

Copyright 2014 by Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

Vydáno za přispění Nadace Hnutí Grálu v České republice

Nadace

Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

O AUTOROVI

Autorovo občanské jméno je Oskar Ernst Bernhardt. Narodil se 18. dubna 1875 v Bischofswerdě v Německu. Záhy po ukončení obchodního vzdělání se začal věnovat spisovatelské činnosti. Po první světové válce působil v Drážďanech, později v blízkosti Mnichova, kde začal v roce 1924 psát první přednášky Poselství Grálu. Od roku 1928 žil na Vomperbergu v Tyrolsku, kde vytvořil největší část svého díla »Ve světle Pravdy«. V roce 1938 byl nacisty uvězněn, poté vypovězen z Rakouska a byl mu přikázán nucený pobyt v Německu. Zemřel 6. prosince 1941 v Kipsdorfu v Krušných horách. V době nuceného pobytu také své Poselství Grálu nově uspořádal do současné podoby.

DALŠÍ KNIHY

DALŠÍ VYDÁNÍ

díla Ve světle Pravdy, Poselství Grálu od Abd-ru-shina

v novém českém překladu 2011

VYDÁNÍ V JEDNOM SVAZKU

ISBN 978-80-87176-05-4 (vázané, v pouzdru)

ISBN 978-80-87176-11-5 (ručně vázané v kůži, v pouzdru)

BROŽOVANÉ VYDÁNÍ VE TŘECH SVAZCÍCH

ISBN celého svazku 978-80-87176-06-1

ELEKTRONICKÁ KNIHA

ISBN 978-80-87176-10-8 (vydání v jednom svazku)

ZVUKOVÁ NAHRÁVKA KNIHY

Audionahrávka celé knihy ve formátu MP3

WWW.POSELSTVIGRALU.CZ

DALŠÍ AUTOROVY SPISY

DESATERO BOŽÍCH PŘIKÁZÁNÍ, OTČENÁŠ

Lidem vyložil Abd-ru-shin ∙ ISBN 978-3-87860-365-8

MODLITBY,

které dal lidem Abd-ru-shin ∙ ISBN 3-87860-171-9

ODPOVĚDI NA OTÁZKY

Abd-ru-shinovy odpovědi na otázky z let 1924–1937

ISBN 3-87860-102-6

MYŠLENKY Z POSELSTVÍ GRÁLU

ISBN 978-3-87860-394-8

Knihy nakladatelství Stiftung Gralsbotschaft

si můžete objednat na adrese:

Integrál Brno s.r.o. ∙ Nováčkova 26 ∙ 614 00 Brno

Tel./fax: 545 213 964 ∙ E-mail: obchod@integralbrno.cz

www.integralbrno.cz

Obsah

Titul

Svazek II

1. Odpovědnost

2. Osud

3. Stvoření člověka

4. Člověk ve stvoření

5. Dědičný hřích

6. Bůh

7. Vnitřní hlas

Impressum

O autorovi

Další knihy