UKÁZKA Z KNIHY

ABD-RU-SHIN

VE SVĚTLE

PRAVDY

POSELSTVÍ GRÁLU

SVAZEK III, ukázka

NADACE STIFTUNG GRALSBOTSCHAFT, STUTTGART

NAKLADATELSTVÍ INTEGRÁL BRNO

ROZŠIŘUJ SVÉ VĚDĚNÍ!

MOUDROST BOŽÍ ŘÍDÍ SVĚT!

NAMÁHEJTE SE, LIDÉ,

ABYSTE V POZNÁNÍ VYTUŠILI

BOŽÍ VELIKOST!

SVAZEK III

V ZEMI SOUMRAKU

DEJ SE zavést, lidská duše, na chvíli do jemnohmotné říše. Projdeme rychle zemí stínů, aniž se v ní zdržíme, neboť o ní jsem již mluvil. Je to země, v níž musí prodlévat ti, kdo jsou ještě příliš hloupí, než aby správně používali svá jemnohmotná těla. Právě ti, kdo si zde na zemi o sobě mysleli, že jsou obzvlášť chytří. V jemnohmotné říši jsou němí, slepí a hluší, protože si s sebou nemohli vzít pozemský rozum, produkt svého hrubohmotného těla. Zůstal v úzkých hranicích a jako pevně vázaný na zemi je nikdy nemůže překročit.

Po pozemské smrti se lidské duši ihned ujasní první následek jejího velkého omylu: Stojí v jemnohmotné říši neschopná, bezmocná a slabá. Je na tom daleko hůř než novorozeně na hrubohmotné zemi. Proto se tyto duše nazývají stíny. Jsou to duše, které své bytí sice ještě pociťují, ale nemohou si je uvědomit.

Opusťme tyto pošetilce, kteří se na zemi domnívali, že všechno vědí lépe, dosyta se natlachali o nicotnostech a nyní musí mlčet. Vstupujeme do úrovně soumraku! K našemu sluchu proniká šepot, zcela se hodící k bledému přítmí, jež nás obklopuje a dovoluje rozeznávat nejasné obrysy pahorků, luk a křovin. Vše je zde důsledně přizpůsobeno šeru, které může přivodit probuzení. Může, ale nemusí!

Zde není možný volný, radostný zvuk ani jasný pohled. Jen šero, trvalé příšeří zde panuje, přiměřené stavu zde prodlévajících duší. Plouživými pohyby, unaveně a netečně se vlečou jedním směrem, hnány čímsi neurčitým tam, kde v dálce jako by vystupovala jemná růžová záře, příslib světla, sladkým kouzlem působící na zdánlivě tak znavené duše. Jen zdánlivě znavené; neboť jsou líné duchem, a proto jsou jejich jemnohmotná těla slabá. –

Růžová záře ve veliké dáli zve tak slibně! Budí naději a pobádá k čilejšímu pohybu. Přání dosáhnout této záře jemnohmotná těla stále více napřimuje, oči nabývají výrazu silnějšího uvědomění a duše jdou stále jistěji tímto jedním směrem. –

Kráčíme s nimi. Duší kolem nás přibývá, vše je pohyblivější a zřetelnější, hovor je hlasitější a přerůstá v silné mumlání. Podle slov poznáváme, že ti, kdo se zde tlačí kupředu, pronášejí modlitby, bez ustání, chvatně, jako v horečce. Davy houstnou, postup vpřed se mění v tlačenici, skupiny před námi se zastavují, jsou zepředu strkány nazpět, ale znovu se tlačí dopředu. Tak se nahromaděné davy vlní, z modliteb vystupují výkřiky zoufalství, slova úzkostných proseb, ustrašených žádostí, a tu a tam i potlačované sténání největší beznaděje. –

Přenášíme se rychle přes tento zápas milionů lidských duší a vidíme, že se před nimi nehybně a chladně tyčí překážka bránící jim v další cestě, překážka, na niž se marně vrhají a marně ji skrápějí slzami.

Velké, silné, hustě stojící tyče tu neúprosně zastavují další postup. –

A růžová záře plane v dáli silněji a oči těch, jimž se stala cílem, se stále toužebněji rozšiřují. Ruce, křečovitě svírající růženec, se prosebně spínají a za mumlání modliteb propouštějí mezi prsty jednu kuličku za druhou. Ale tyče oddělující duše od vytouženého cíle stojí neochvějně, nehybně!

Kráčíme těmito hustými řadami. Zdá se, jako by byly bez konce. Nejsou to statisíce, ale miliony! Všechno jsou to lidé, kteří se považovali na zemi za opravdové »věřící«. Jak jinak si to vše představovali! Věřili, že budou radostně očekáváni, uctivě přivítáni.

Zavolejte na ně: »Co je vám platné vaše modlení, vy věřící, když jste Slovo Páně v sobě samých neproměnili v čin a nestalo se vám samozřejmostí!

Růžová záře v dáli je touha po Božím království, planoucí ve vás. Touhu po něm máte v sobě, ale cestu k němu jste si zahradili strnulými formami mylných názorů, a ty teď vidíte před sebou jako tyče, jako mříž. Nechte padnout omyly, jež jste za svého pozemského života přijali, i ty, které jste k nim sami přidali! Odhoďte to všechno a mějte odvahu svobodně vykročit za Pravdou, takovou, jaká je ve své veliké, prosté přirozenosti! Pak budete mít cestu k cíli své touhy volnou!

Hleďte, vy se toho ani neodvažujete ze samého strachu, že by něco takového mohlo být nesprávné, protože jste až dosud smýšleli jinak! Tak si sami tvoříte překážky a musíte setrvat tam, kde jste, až bude příliš pozdě na další cestu, a vy propadnete zkáze! V tom vám nikdo nemůže pomoci, jestliže nezačnete vy sami opouštět vše chybné!«

Jen volejte! Volejte, promlouvejte k těmto duším o cestě k záchraně! Uvidíte, že je to úplně marné; hluk neustálých modliteb jen zesílí a nevyslyšena zůstanou slova, která by modlícím se duším mohla pomoci vykročit kupředu, růžové záři a Světlu vstříc. A tak přes mnohé dobré chtění musí být nyní ztraceny jako oběť své vlastní lenosti, jež jim již nedovolí poznat a přijmout nic víc než vnější zvyky jejich kostelů, modliteben a mešit. –

Zarmouceni se ubíráme dále. – Tu však stojí před námi duše ženy, na jejíž tváři se pojednou rozhostil míruplný klid; oči, dosud hledící hloubavě a plné sklíčeného přemítání, nabývají nového lesku; duše se stává vědomější, světlejší, napřimuje se… silné chtění nejčistší naděje jí dovoluje vykročit… a s volným vydechnutím stojí před mříží! Pro tuto ženskou duši již tyče nebyly překážkou, protože hlubokou úvahou a jemným cítěním došla k přesvědčení, že její dosavadní názory musely být mylné, a v radostné víře v Boží lásku je nebojácně odvrhla.

S údivem nyní vidí, jak to bylo snadné. V díku pozvedá své ruce, chce zajásat, naplněna citem nevýslovného štěstí, avšak příliš silné, příliš mocné bylo to dění, rty zůstávají němé; s lehkým chvěním sklání hlavu a ze zavřených očí se po tvářích kutálejí těžké slzy, zatímco ruce se spínají k modlitbě. K jiné modlitbě než dosud! K modlitbě díků! K velké přímluvě za všechny, kdo jsou ještě za těmi tvrdými tyčemi! Kvůli vlastním chybným názorům, jichž se nechtějí vzdát!

Povzdech hlubokého soucítění s nimi jí pozvedá hruď, a tak z ní padá poslední pouto jako obruč. Je nyní volná, volná pro cestu za svým vnitřně vytouženým cílem!

Vzhlédne a spatří před sebou vůdce. Radostně ho následuje do nové, pro ni neznámé země, vstříc neustále sílící růžové záři. –

Tak se osvobodí ještě mnohá duše z těchto davů, které musejí čekat za mřížemi mylných názorů na své vlastní rozhodnutí. To je buď povede dál, nebo je zadrží až do chvíle zničení všeho, co se nedokáže vzchopit k odložení starých mylných názorů. Jen nemnozí se ještě zachrání z jejich sevření! Příliš se do nich zapletli. Stejně tuhé jako jejich lpění jsou i tyče, bránící jim v dalším vzestupu. Není možné jim podat pomocnou ruku, protože překonání této překážky bezpodmínečně vyžaduje jejich vlastní rozhodnutí. Jen vlastní niterné prožití dodá jejich údům pohyblivost.

Tak také padá těžká kletba na všechny, kdo učí lidi nesprávným představám o Boží vůli ve stvoření. Tato vůle Boží byla kdysi obsažena ve slovech Spasitelových, avšak nezůstala čistě zachována ve znění bible, tím méně v pozemských výkladech.

Nechte tyto duše dál zatvrzele drmolit modlitby v domnění, že jim jejich počet může a musí pomoci, protože je tomu tak učila církev; jako kdyby se dalo s Boží vůlí smlouvat.

Jdeme dál zemí soumraku. Nekonečná se zdá být hradba těchto tyčí a za ní se tlačí nepřehledné zástupy těch, jež zadržuje. –

Tady jsou opět jiní. Hloučky, které místo růžence drží v rukou bible a plny zoufalství v nich hledají. Shromažďují se kolem několika duší, chtějících ostatní poučovat a stále znovu předčítajících různá místa z bible. Některé duše žádostivě natahují své bible dopředu, vkleče je pozvedají jako v modlitbě… avšak tyče zůstávají stát a brání jim v další cestě.

Mnoho duší se odvolává na svou znalost bible, další zase na své právo vstupu do Božího království. Tyče se však ani nepohnou!

Tu se řadami ostatních s úsměvem prodírá mužská duše. Vítězně kyne rukou.

»Vy bláhoví,« volá, »proč jste nechtěli slyšet? Polovinu svého pozemského času jsem využil k prostudování onoho světa, který je teď pro nás tímto světem. Tyče, které tu před sebou vidíte, rychle zmizí silou vůle, vytvořila je jen vaše představa. Pojďte jen za mnou, povedu vás! Já to všechno dobře znám!«

Duše se kolem něj rozestupují. Kráčí k tyčím, jako by nebyly. Ale s bolestným výkřikem vrávorá zpět. Náraz byl příliš tvrdý a velmi rychle ho přesvědčil o skutečné existenci tyčí. Oběma rukama si drží čelo. Tyče před ním stojí nepohnutě. Ve výbuchu zuřivosti je uchopí a silně jimi lomcuje. Zlostně křičí:

»Takže mě médium podvedlo! A vyplýtval jsem na to léta a léta!«

Neuváží, že on sám je původcem omylů a že je šířil dál slovem i písmem, protože obrazy předávané médiem vykládal podle svých představ, aniž předtím zkoumal Boží zákony ve stvoření.

Nesnažte se pomoci tomuto muži ani jiným. Všichni jsou tak zaujati sami sebou, že nechtějí slyšet nic jiného než vlastní představy. Nejdřív se musejí unavit, poznat celou bezvýchodnost svého postavení, a po všem tom dlouhém bloudění zemí soumraku pochopit, v čem jedině je zakotvena možnost úniku ze smyček svého pochybeného přesvědčení.

A to všechno nejsou špatní lidé, jen ve svém hledání ulpěli na chybném názoru nebo byli příliš líní o všem důkladně přemýšlet. Měli co nejpečlivějším prociťováním přezkoumat přijaté názory, zda jsou správné, zda neskrývají nepřirozené mezery, neschopné obstát před zdravým vyciťováním. Nechte proto padnout všechny prázdné vnější formy!

Lidský duch nechť odmítne všechno mystické, protože mu nikdy nemůže přinést užitek. Jen to, co sám jasně procítí, co tedy vnitřně prožije, mu prospěje při zrání jeho ducha.

Slova »probuď se!«, kterých Kristus často používal, znamenají »prožívej!«, nechoď pozemským životem jako ve spánku nebo ve snu! »Modli se a pracuj!« znamená: »Učiň svou práci modlitbou!« Produchovni vše, co vytváříš svýma rukama! Nechť se každá práce stane při svém provádění úctyplným velebením Boha, díkem za to, že ti Bůh dovolil jako jedinému mezi všemi tvory pozdějšího stvoření vykonat neobyčejné věci, jestliže jen chceš!

Probuď se včas, začni vše prožívat v sobě, tedy vědomě prociťovat, a to i vše, co čteš a slyšíš, abys nemusel prodlévat v zemi soumraku, z níž jsem dnes vysvětlil jen zcela malou část.

HLOUBAL

ČLOVĚK, který tráví své pozemské dny hloubáním o sobě, nemůže stoupat vzhůru, nýbrž zůstává spoután.

Mnoho lidí se však domnívá, že právě hloubání a pozorování sebe sama je něco zvlášť velikého, čím se dostávají vzhůru. Zdůvodňují to mnoha slovy, zastírajícími vlastní jádro věci. Jeden hloubá v lítosti, druhý v pokoře. Pak jsou takoví, kteří se snaží usilovným hloubáním odhalit své chyby a nalézt cestu, jak se jich vystříhat, a tak dále. Tak stále jenom hloubají, a to jim zřídka nebo vůbec nikdy nedovolí, aby se opravdu radovali.

Tak to není chtěno. Tato cesta je chybná a nevede vzhůru ke světlým, svobodným říším. Vždyť hloubáním se člověk spoutává! Svůj zrak udržuje násilně upřený jen na sebe, místo aby vzhlížel ke vznešenému, čistému, světlému cíli!

Radostný, srdečný smích je největším nepřítelem temnot. Jen to nesmí být smích škodolibý!

Naproti tomu hloubání tlačí dolů. Již v tom spočívá vysvětlení, že drží člověka dole a také ho dolů táhne. –

Skutečným jádrem neustálého hloubání také není dobré chtění, nýbrž ješitnost, ctižádost a domýšlivost! Není to čistá touha po Světle, nýbrž vypínavost, jež podněcuje hloubání, stále znovu je rozdmýchává a neustále živí!

Stále znovu a znovu se takový člověk trápí přemýšlením o sobě, horlivě pozoruje střídající se pro a proti ve svých duševních pochodech, zlobí se a zase utěšuje, aby nakonec s hlubokým vydechnutím uklidňujícího sebeuspokojení sám zjistil, že opět něco »překonal« a postoupil o krok kupředu. Úmyslně říkám »sám zjistil«, protože to většinou opravdu zjišťuje jen on sám a jeho zjištění je jen sebeklam. Ve skutečnosti nepostoupil kupředu ani o krok, nýbrž se dopouští stále znovu stejných chyb, ačkoliv si myslí, že to již stejné chyby nejsou. Jsou to však stále tytéž staré chyby, mění se jen jejich podoba.

Proto takový člověk nikdy nepokročí kupředu. Přitom se podle svého pozorování domnívá, že překonává jednu chybu za druhou. Ale točí se stále v kruhu dokola, a základní zlo v něm tkvící jen vytváří nové formy.

Neustále se pozorující a o sobě hloubající člověk je ztělesněním bojovníka s devítihlavým drakem, jemuž každá uťatá hlava vždy znovu naroste. Boj tak nikdy nekončí a na straně bojujícího nelze zaznamenat žádný pokrok.

Takový je skutečně také jemnohmotný děj při hloubání, a v dávných dobách jej lidé mohli ještě vidět. Tehdy považovali všechno, co nebylo hrubohmotné, za bohy, polobohy nebo jiné bytosti. –

Jen ten, kdo má v radostném chtění před očima vznešený cíl, kdo svůj pohled upírá k tomuto cíli místo na sebe sama, jde vpřed a vzhůru ke světlým výšinám. Žádné dítě se nenaučí běhat, aniž mnohokrát upadne, ale téměř vždy vstane s úsměvem, až nakonec dosáhne v chůzi jistoty. Takový musí být člověk na své pouti světem. Jen žádná malomyslnost, žádný nářek, když někdy upadne. Svěže vzhůru, začít znovu a poučení z pádu si osvojovat citem, nikoliv pozorujícím myšlením. Pak jednou náhle přijde chvíle, kdy se již nebude muset obávat pádu, protože všechno, co se naučil, přijal do svého nitra.

Avšak přijímat může jen vlastním prožitím. Ne pozorováním. Hloubal k prožití nikdy nedospěje, protože se pozorováním staví mimo veškeré prožívání. Rozebírá se a rozpitvává, hledí na sebe jako na někoho cizího, místo aby sám všechno plně procítil. Ale když se na sebe dívá, musí stát vedle cítění; to vyjadřují již slova »dívat se na sebe«, »pozorovat se«!

Tím je také vysvětleno, že hloubal slouží jen rozumu, který každé skutečné citové prožívání nejen brzdí, nýbrž i zcela vyřazuje. Rozum nepustí účinek vnějšího dění ze hmotnosti dále než k přednímu mozku. Ten jej přijímá nejdříve, účinek je zadržen, domýšlivě rozpitván a rozebrán, takže pak nedospěje k citovému mozku, jehož prostřednictvím by jej teprve mohl duch přijmout k prožití.

Proto dbejte na má slova: Stejně jako musí lidský duch směřovat projevy své činnosti z nitra přes citový mozek k mozku rozumovému, mohou vnější děje působit jen stejnou cestou nazpět, mají-li být jako prožité přijaty lidským duchem.

Dojem z vnější události ve hmotnosti musí tedy projít k duchu předním, rozumovým mozkem vždy přes zadní, citový mozek. Ne jinak. Právě tak musí projev činnosti ducha procházet stejnou cestou v obráceném směru, z nitra navenek, protože jedině citový mozek je schopný přijímat duchovní dojmy.

Hloubal však křečovitě zadrží účinek vnějšího dění v předním, rozumovém mozku, rozpitvá a rozebere jej, ale nepředá dál citovému mozku v plné hodnotě, nýbrž jen částečně. A dokonce i tyto částečné dojmy bývají násilnou myšlenkovou činností ještě překroucené, neodpovídají tedy již skutečnosti.

Proto také nemůže hloubal dosáhnout pokroku ani zralosti ducha; ty s sebou přináší jen skutečné prožití vnějšího dění.

Buďte jako děti! Přijímejte naplno a prožívejte vše okamžitě v sobě. Potom budou dojmy proudit opět nazpět citovým mozkem do mozku rozumového a odtud vycházet zpracované k úspěšné, silné obraně, nebo rozšíří schopnost přijímání, vždy podle druhu vnějšího dění, jehož záření se nazývá vlivy nebo dojmy zvenčí.

I v tom se budou lidé vzdělávat v budoucí tisícileté říši, jež má být říší míru a radosti, královstvím Božím na zemi. Ve svých přáních, plných požadavků, si lidé představují toto Boží království opět nesprávně, protože ve své domýšlivosti již nedokáží nic správně a zdravě formovat. Slova »království Boží na zemi« vzbuzují radostné rozechvění v řadách těch, kteří v ně doufají. Lidé si pod tímto královstvím představují dar radosti a štěstí, jak to odpovídá jejich touze po klidném užívání požitků. Ale ono bude pro celé lidstvo dobou bezpodmínečné poslušnosti!

Dnes nikdo nechce připustit, že v něm spočívá požadavek! Že chtění lidí i jejich přání se konečně musí zcela řídit Boží vůlí!

A povstane mír, radost, neboť všechno rušivé bude z této Země násilím odstraněno a v budoucnu se nebude smět přiblížit. K tomuto rušivému patří dnes především člověk. Vždyť to on vnesl do stvoření a na zemi poruchy. Ale od určité hodiny již nebude moci na zemi žít jako rušitel.

To vše se uskuteční změnou záření. Způsobí ji hvězda Syna Člověka. Mír bude vynucen, nikoliv darován, a zachovávání míru bude pak tvrdě a neúprosně vyžadováno!

Taková je říše míru a radosti, království Boží na zemi, v níž musí být člověk zbaven práva vládnout svým chtěním. Právo vládnout mu bylo dosud ponecháno, protože je duchovní a jako nejvyšší tvor mezi vyvinutými na této Zemi také vládnout musí; tak to bezpodmínečně odpovídá prazákonům stvoření.

V budoucnu však bude moci obstát již jen takový člověk a takový tvor, který se dobrovolně vřadí do vůle Boží! Tedy podle ní žije, myslí a působí! Jedině a pouze to mu poskytne možnost žít v budoucí říši tisíce let!

DOBROVOLNÍ MUČEDNÍCI, NÁBOŽENŠTÍ FANATIKOVÉ

ODPORNÍ jsou lidé, kteří si dobrovolně způsobují bolest a ukládají strádání, aby se zalíbili Bohu! Nikdo z nich nevejde do nebeské říše!

Místo aby se, vděčni za své bytí, radovali z krásy stvoření, trápí a týrají své původně často zdravé tělo tím nejrouhavějším způsobem, nebo je poškozují svévolným ukládáním různých strádání a odříkání… jen aby před lidmi platili za veliké. Nebo před sebou samými, k vlastnímu uspokojení a sebevyvýšení, domýšlejíce se, že činí něco obzvlášť významného.

To vše je jen špatný, odporný výhonek velké domýšlivosti nejnižšího druhu! Žádostivost stůj co stůj za někoho platit, něco znamenat. Za každou cenu! Přitom jsou tito lidé téměř vždy přesvědčeni, že by se jiným způsobem uplatnit nemohli. Zcela přesně vyciťují, že jsou neschopni vykonat něco velikého a vyniknout. Jsou přesvědčeni o své vlastní malosti.

Klamajíce sami sebe, považují přesvědčení o své malosti za pokoru. Ale není to pokora; to ihned dokazují svou touhou být nápadní. Jen samolibost a ješitnost je žene k tak odpornému jednání. Nejsou to zbožní ani pokorní služebníci Boží a nesmějí být považováni za svaté, nýbrž za svévolné hříšníky! Za takové, kteří za své hříchy ještě očekávají obdiv a za svou lenost odměnu!

I když si mnozí z nich tohoto velkého hříchu vůbec nejsou vědomi, protože si jej kvůli vlastnímu »povznesení« nechtějí jako hřích připustit, nemění to nic na skutečnosti; ta ve svých důsledcích zůstává vždy taková, jaká skutečně je, ne taková, jak to chce člověk namluvit sobě i jiným.

Tito lidé platí před Bohem jen za hříšníky, protože se svévolným nebo svéhlavým počínáním protiví jeho prazákonům ve stvoření. Neboť svá svěřená těla neživí a nepečují o ně tak, jak je to potřebné, aby se v nich rozvinula síla, schopná poskytnout duchu na zemi pevnou základnu, zdravý a silný nástroj k obraně a ke vnímání, aby duchu sloužil současně jako štít i meč.

Snaha bouřit se proti přírodním zákonům, aby tak někdo vynikl a byl nápadný, je jen projevem nemocného mozku. Zdravý člověk se nikdy nebude domnívat, že by mohl Boží vůli, projevenou v prazákonech stvoření, třeba jen o vlásek vychýlit nebo vylepšit, aniž by si uškodil.

Jak je bláhové, dětinsky vrtošivé, ba směšné, když se člověk uchýlí na celý život do dutého stromu, nechá si odumřít končetinu, sám sebe zraňuje nebo špiní!

Může se namáhat, jak chce, aby našel nějaký důvod, dávající takovému jednání oprávnění nebo i jen smysl, ono je a zůstane zločinem na svěřeném těle, tedy zločinem proti Boží vůli!

K těmto lidem patří i nesčetní mučedníci ješitnosti a módy.

Nevěnujte již takovým lidem pozornost! Uvidíte, jak rychle se změní, jak nehluboké je jejich přesvědčení.

Fanatici nakonec na své umíněnosti ztroskotají. Nemá cenu pro ně truchlit, protože takoví lidští duchové nemají žádnou cenu.

A jako se tisíce lidí těžce proviňují na svých pozemských tělech, tedy se rouhavě stavějí proti Boží vůli, tak se jich tisíce stejným způsobem prohřešují i proti duši!

Veliký je na příklad zástup těch, kdo žijí pod trvalým tlakem, který si sami vytvořili, domnívajíce se, že jsou na světě odstrkováni, připraveni o štěstí, opomíjeni svými bližními a mnoho jiného. Přitom však sami vznášejí vůči bližním zcela neoprávněné požadavky, plni závisti působí rozkladně na své okolí a uvalují tím na sebe vinu za vinou jako těžké břímě. Je to havěť, která musí být v soudu rozšlapána, aby již konečně mohl mezi lidmi nastat nezkalený mír, radost a štěstí.

Oni však trápí těmito rozmary nejen své bližní, nýbrž poškozují i schrány vlastních duší tak, jako škodí náboženští fanatikové svému hrubohmotnému tělu. Tak se ještě zvlášť prohřešují proti Božskému zákonu bezohledným zraňováním všech schrán, svěřených jejich duchu, takže jich duch již nemůže používat ve svěžím zdraví a v plné síle.

Dalekosáhlé jsou následky jednání těchto hanobitelů pozemských těl i schrán duše. Takové jednání brání a škodí duchu v naléhavě nutném vývoji, a může dokonce vést k věčnému rozkladu, k zavržení. Až se však budou ti všichni řítit dolů, budou se ještě domnívat, že trpí bezpráví!

V podstatě však jsou to opovrženíhodní tvorové, nehodní, aby se směli radovat!

Nevěnujte jim proto pozornost a vyhněte se jim, neboť si nezasluhují ani jediného dobrého slova!

BOŽÍ SLUŽEBNÍCI

ZCELA bezdůvodně se dosud mnozí lidé domnívali, že služebníky církví, chrámů a vůbec všech náboženských kultů lze pokládat také za služebníky Boží.

Tento názor rozšířili kdysi v dobách počátků a výstavby kultů všeho druhu sami jejich služebníci ve snaze zjednat si vážnost, které by byli osobně dosáhli jen stěží. A tak to i zůstalo, aniž se někdo pokusil ujasnit si, že takový názor přináší lidstvu škodu místo užitku. A hlavně, že je v něm znevažování Boha!

Člověk, který stojí ve stvoření s bdělým duchem a neuzavírá se jemným citovým záchvěvům duše, nemůže nikdy uznat za pravdu, že by se vznešenému a živému Bohu skutečně sloužilo vykonáváním kultů, žebráním, jemuž lidé říkají »modlení«, či trýzněním těla. Tím přece svému Bohu nic nedáváte! Nic mu tím nepřinášíte! Čeho tím vlastně chcete dosáhnout? Na to sami nebudete umět odpovědět, až budete stát před soudnou stolicí Boží. Budete muset zůstat němí, protože jste to vše konali jen pro sebe! Pro své vnitřní uklidnění a povznesení, nebo ze zoufalství, z nouze!

Pravím vám: Jedině člověk, který stojí správně ve stvoření svého Boha, který sám sebe považuje za část stvoření a podle toho žije, je pravým služebníkem Božím. Lhostejno, jakým způsobem si opatřuje prostředky k pozemskému životu. Ten se bude stále snažit přizpůsobit se jako součást stvoření také zákonům, působícím ve stvoření, aby je podporovaly. Tak i on podporuje stvoření a slouží jedině správným způsobem svému Bohu; protože vpraví-li se správně do zákonů, přinese mu to jen štěstí a radost, další rozvoj!

Nejprve však musí samozřejmě stvoření poznat.

A toho je vám zapotřebí! Poznávat Boží vůli, která ve stvoření spočívá a trvale v něm samočinně působí. Právě o ni jste se dosud ještě nikdy správným způsobem nestarali. A přece tomu není s vámi všemi jinak, než jako kdybyste se nacházeli v ohromném soustrojí a museli jím procházet, aniž byste na něm mohli cokoliv změnit nebo zlepšit.

Jestliže však v něm nestojíte a nepohybujete se správně, hrozí vám všude nebezpečí, musíte narážet a můžete i upadnout a být rozdrceni. Právě tak jako v obrovské strojovně, kde se v neustálém pohybu před očima míhá spleť nesčetných hnacích řemenů, které neznalého člověka na každém kroku ohrožují, znalci však slouží a jsou mu k užitku. Nejinak je tomu i s člověkem ve stvoření!

Naučte se konečně toto soustrojí správně znát, potom je smíte a máte používat ke svému štěstí. Nejprve však musíte být učni, stejně jako všude. Toto stvoření jako největší ze všech děl v tom není výjimkou, je v tomto ohledu stejné jako lidská díla. Vždyť i auto působí radost jen tomu, kdo je umí řídit. Tomu, kdo je řídit neumí, však přináší smrt!

Máte přece před sebou v malém měřítku tisíce hmatatelných příkladů. Proč jste se z nich ještě nikdy nepoučili?

To vše lze přece prostě a přirozeně poznat. Ale právě v této věci stojíte jako před nějakou zdí! Tupě, netečně, s umíněností, pro niž není vysvětlení. Vždyť se koneckonců právě zde jedná o váš život, o celé vaše bytí!

Soustrojí vám může vysvětlit jen konstruktér sám nebo ten, koho k tomu vychoval. Tak je tomu zde na zemi, a nejinak ve stvoření. Avšak právě tam chtějí lidé, kteří jsou sami jen částí stvoření, vědět sami všechno lépe než mistr. Nechtějí se učit toto soustrojí používat, nýbrž chtějí sami vyučovat jeho základním zákonům. Snaží se je stanovit povrchním pozorováním nepatrných výběžků velikého, vlastního celku, jehož tušení se vždy uzavírali; o vědění tedy nemůže být ani řeči.

A přece vám již byla možnost poznání láskyplně nabídnuta Synem Božím; snažil se vám je podat v podobenstvích a obrazech.

Jejich obsah však lidé nepoznali a v domnění, že všechno vědí lépe, jej zle zkomolili, zatemnili a pokřivili.

Nyní se vám opět dává příležitost vidět jasně Boží zákony ve stvoření, aby se lidé mohli stát pravými Božími služebníky, jednajícími plně vědomě, v radostném činu, jak to žádá pravá služba Bohu.

Radost může být v celém stvoření, a štěstí. Nouzi a starost, nemoc a zločiny si způsobujete, lidé, jedině sami, protože jste až dodnes nechtěli poznat, v čem spočívá nesmírná síla, již jste dostali na cestu všemi světy, které musíte na vlastní přání za účelem svého vývoje proputovat.

Postavte se jen správně, pak vám tato síla přinese slunečný jas a štěstí. Takto však stojíte ve všeobsáhlém soustrojí bezmocní a malí, a přece se stále znovu velkými slovy chlubíte sebou samými a svými vědomostmi. Až nakonec padnete uprostřed svých chyb, vzniklých jen z nevědomosti a nepoučitelnosti.

Procitněte konečně! Nejprve se učte, abyste dosáhli vědění, neboť jinak jej nedosáhnete nikdy.

Nyní jste před Stvořitelem mnohem méně než hmyz. Ten věrně plní úkol, který plnit má, zatímco vy jako lidští duchové selháváte! Selháváte, protože v ješitnosti usilujete o vědění, které žádným věděním není. Školy, jež jste na tomto falešném vědění vybudovali, jsou pouty, která vás drží pevně svázané a dusí každý pokus o duchovní vzestup, protože ti, kdo vás v nich vyučují, sami duchovně stoupat neumějí.

Děkujte Pánu, že vám nyní bude násilím vzata možnost dalšího prázdného a všemu škodícího bytí. Jinak byste nikdy nedospěli k poznání opovrženíhodnosti všeho, co vás dnes obklopuje a co vás činí v celém stvoření směšnými, jako prázdné, groteskně nastrojené loutky, které v sobě chovají spící duchy!

INSTINKT ZVÍŘAT

S PODIVEM se lidé často pozastavují nad instinktivním jednáním zvířat. Připisují zvířatům zvláštní smysl, který lidem buď úplně chybí, nebo jej nechali zakrnět.

Lidé si nedovedou vysvětlit, že například kůň, pes nebo jiné zvíře se na obvyklé, snad denně konané cestě náhle na určitém místě vzepře a nechce jít dále, a krátce nato se právě na tomto místě stane neštěstí.

Často tak byl jednomu nebo více lidem zachráněn život. Takových případů je mnoho a jsou všeobecně známy, takže není třeba se jimi zvlášť zabývat.

Lidé nazvali tyto vlastnosti zvířat instinktem, nevědomou předtuchou. Jakmile mají pro něco pojmenování, jsou již vcelku spokojeni, mají nějakou představu a s tou se spokojí, ať už je správná nebo ne. Tak také zde.

Příčinou takového jednání zvířete je však něco zcela jiného. Zvíře nemá vlastnost ani schopnost, jakou si člověk představuje pod slovem instinkt. Ono jen poslechne varování, které dostalo. Takové výstrahy může zvíře snadno vidět, zatímco z lidí je může pozorovat jen málokdo.

Jak jsem již vysvětlil v jedné z dřívějších přednášek, nepochází zvířecí duše z duchovní úrovně jako člověk, nýbrž z bytostného. Z bytostné části stvoření pocházejí i bytosti živlů: skřítci, elfové, rusalky atd. Tyto bytosti působí v té části, kterou lidé běžně nazývají přírodou, tedy ve vodě, vzduchu, v zemi, ohni. Jiné bytosti se zabývají vývojem hornin, růstem rostlin a mnohým jiným. Všechny tyto bytosti pocházejí z jiného oddělení bytostného než duše zvířat. Přesto však jim vzájemná příbuznost a stejnorodost původu dává větší možnost vzájemného rozpoznávání, takže zvíře tyto bytostné vnímá snáze než člověk, pocházející z duchovního.

Bytosti živlů přesně vědí, kde a kdy nastanou v přírodě změny, jako sesuv půdy, zřícení skály, zlomení stromu, propad půdy podemleté vodou, protržení hráze, vytrysknutí vody, výbuch sopky, záplavy, zemětřesení a co všechno k nim ještě patří. Vždyť se tím samy zabývají, samy připravují a provádějí tyto změny, které lidé nazývají neštěstími a katastrofami.

Očekává-li se tedy bezprostředně taková událost, může se stát, že bytosti živlů přicházejícího člověka nebo zvíře varují. Postaví se mu do cesty a snaží se ho křikem a prudkými pohyby nebo i zapůsobením na jeho pocity přimět k návratu. Zvíře se poleká, zježí srst a energicky se zpěčuje jít dále, zcela proti svému obvyklému zvyku, takže i nejlépe vycvičené zvíře výjimečně vypoví svému pánu poslušnost. To je důvod nápadného chování zvířete v takových případech. Člověk však tyto bytosti živlů nevidí a jde často vstříc nebezpečí, v němž pak zahyne nebo utrpí velkou škodu.

Proto by si měl člověk více všímat zvířat a naučit se jim rozumět. Pak se zvíře skutečně stane přítelem člověka, neboť může vyplnit mezery a stát se tak člověku ještě mnohem užitečnějším než dosud.

PŘÁTELSKÝ POLIBEK

MNOHO se o něm toho již ve světě namluvilo. V básních se přátelský polibek přikrášloval a v myšlenkách lidí vysoko vyzdvihoval. Ale to vše jsou jen výtvory fantazie, daleko vzdálené přirozenosti.

Přátelský polibek je hezký pláštík, který si pozemský člověk, stejně jako v mnoha dalších případech, zhotovil, aby se obdivoval sobě nebo jiným. Ale obdiv zde naprosto není na místě, neboť ve skutečnosti je přátelský polibek pokrytectvím, ničím jiným. Je to hanebný pokus posunout, pokřivit zákony stvoření a oloupit je o jejich nádhernou a prostou přirozenost!

Úmysl při polibku je sice často různý, to však nemění nic na skutečnosti, že každý polibek zůstává polibkem, tedy tělesným dotykem, a ten přirozeně vyvolává pocit, který nemůže být jiný než zase jen tělesný. Kdo zná mé Poselství, již o tom ví. Člověk by neměl být zbabělý a zapírat to, co skutečně činí, nýbrž si toho má být zcela jasně vědom! Pokrytec je horší než rouhač.

Označení »přátelský polibek« již zcela jistě předpokládá dospělý věk.

Ale polibek dvou pohlaví v dospělém věku, jakkoliv čistě zamýšlený, je podroben prazákonům, zachvívajícím se ve stvoření! Výmluvy jsou zde směšné. Člověk ví zcela přesně, že přírodní zákony se ho po názoru neptají. Polibek přítele, bratra nebo otce dospělé dívce či ženě zůstává i přes všechny klamné představy vždy polibkem dvou pohlaví. Nejinak matčin polibek synovi v dospělém věku. Přírodní zákony v tom neznají a nepřipouštějí žádný rozdíl. Proto musí člověk zachovávat mnohem větší zdrženlivost.

Jedině snaha člověka přizpůsobit přírodní zákony svým přáním vytváří představy odporující přírodním zákonům, jako přátelské polibky, příbuzenské něžnosti a mnohé další přehmaty, jaké jen ještě existují. Pod takovými pokryteckými pláštíky se člověk dokonce často pokouší úmyslně hřešit!

Jestliže mnozí lidé vskutku věří ve svou nevinnost a namlouvají si, že jsou při těchto přestupcích zcela čistí, nemění to nic na skutečnosti přestupování přírodních zákonů. A jsou-li tyto nejčistší přírodní zákony chybným výkladem zbaveny své nádherné prostoty, je a zůstává to jejich pokřivením! Vždy přitom vznikne jen něco nezdravého, protože každé zneužití a posunutí znehodnocuje, špiní a snižuje to, co bylo v zákoně původně zdravé.

Proto pryč s tímto pokrytectvím! Ctěte konečně přírodní zákony v jejich prosté, a tedy i vznešené velikosti takové, jaké skutečně jsou! Vy se jim přizpůsobte a žijte podle nich, řiďte podle nich své myšlení, jednání, své zvyky v rodinách i na veřejnosti, buďte tedy přirození v tom nejčistším smyslu, pak budete také šťastni. Pak se vám vyhne nezdravý život. Do života se vám vrátí poctivost vůči sobě i vůči druhým a zůstanete ušetřeni mnoha zbytečných duševních bojů, protože ty přece vznikají jen z takových pomýlených představ a často vás mučivě obtěžují po celý pozemský život.

Jak nezdravé je všechno to škodlivé laškování, ty falešné něžnosti, mající jen čistě hrubohmotné základy, vidíte sami nejzřetelněji na nedospělých a nezkažených dětech v útlém věku. Děti, příliš zahrnované, řekněme klidně »obtěžované« příbuzenskými něžnostmi, na ně reagují nepřirozeným, nezdravým chováním. Téměř každé dítě také projevuje přirozený citový odpor vůči takovým dotěrným něžnostem a nikdy po nich netouží, protože dítě je ve skutečnosti »přirozeně nevinné«. Musí být nejprve vychováváno k tomu, aby něžnosti strpělo a opětovalo.

Taková výchova je však jen přáním dospělých; ti k tomu ve zralosti svého hrubohmotného těla pudově pociťují potřebu. Dítě nikoliv. To vše mluví dosti zřetelně o nebezpečném násilí, opovážlivě páchaném na dítěti! Dítě si však pozvolna na něžnosti zvykne, časem ze zvyku pocítí jejich potřebu, až posléze dozrávající tělo samo v pudu procitne!

Je ostuda, že se lidé stále znovu snaží zastírat své choutky a slabosti přetvářkou! Nebo se dopouštějí bezmyšlenkovitého jednání.

Člověk má vědět, že pravá láska je vůbec jen duševní! A všechno ostatní je jen pud! Duševní láska však nemá s hrubohmotným tělem nic společného, ani po něm netouží, protože všechny druhy ve stvoření jsou od sebe naprosto odděleny. Duchovní je duchovní, duševní je duševní a tělesné je a vždy zůstane jen tělesným.

Odumře-li tělo, neumírá s ním ani atom duše. To ve vší prostotě ukazuje, že každý druh existuje sám pro sebe, že nenastává smísení.

Oduševnělý polibek například existuje jen v představě, protože každý polibek je a zůstává pouze hrubohmotným jednáním. Co při něm pociťuje člověk duševně, je zcela samostatná věc. Duševní láska jde vedle tělesného pudu, nikoliv s ním, nebo dokonce v něm.

Každá jiná představa je hrubý sebeklam, protože neodpovídá zákonům přírody. Pouze rozum zde vymyslel něco jiného, k vlastní omluvě vytvořil nový pokřivený obraz komolící Pravdu, jež by jinak v čisté formě musela přivést lidi k probuzení, k poznání, tím pak také k čistotě a pravdivosti smýšlení a posléze ke vzestupu, Světlu vstříc.

Člověče, měj konečně odvahu být pravdivý ve všem, co činíš! I při polibku. Rozbij klamné představy, vytvořené jen tvou ješitností a smyslností! Probuď se!

ZKŘIVENÝ NÁSTROJ

NEJVĚTŠÍM břemenem, které si na sebe lidská duše uvalila a které jí bude překážet v každé možnosti vzestupu, je ješitnost! Ješitnost vnesla zkázu do celého stvoření. Stala se nejsilnějším duševním jedem, protože si ji člověk oblíbil jako štít a jako pláštík k zakrytí všech svých nedostatků.

Jako omamný jed mu ješitnost pomáhá lehce se přenášet přes duševní otřesy. Že je taková pomoc jen klam, pozemským lidem nevadí, jen když přitom pocítí uspokojení a dosáhnou pozemského cíle, i kdyby to bylo jen několik minut směšné samolibosti. Nemusí to být pravé, stačí zdání.

O ješitnosti, domýšlivosti, duchovní pýše, škodolibosti a mnohých vlastnostech pozemských lidí se mluví blahosklonně a omluvně jako o léčkách luciferského principu. To všechno je však jen slabošská sebeomluva. Lucifer se vůbec nemusel tolik namáhat. Stačilo mu přivést lidi pokušením k jednostrannému pěstování pozemského rozumu, k požívání ovoce »ze stromu poznání«, aby se tedy oddávali požitku poznání. Ostatní, co následovalo, učinil člověk sám.

Ješitnost je největším výpěstkem dnes převládajícího rozumu, vázaného k zemi. Jejím důsledkem jsou pak další zla, jako závist a nenávist, pomluvy, dychtění po pozemských požitcích a po majetku všeho druhu. Všechno nehezké na tomto světě má vlastně svůj původ v ješitnosti, projevující se tak mnoha způsoby.

Touha po vnějším zdání vypěstovala dnes převládající »karikaturu člověka«! Je to tvor zdánlivý, nezasluhující si názvu »člověk«, protože kvůli tomuto zdání v ješitnosti pohřbil možnost vzestupu ducha. Všechny přirozené cesty, které dostal k používání a ke zrání svého ducha, svéhlavě zazdil, a rouhaje se vůli svého Stvořitele, zcela je zasypal.

Již samotné povýšení k zemi připoutaného rozumu na modlu stačilo, aby dal člověk své cestě jiný směr, než jaký mu ve svém stvoření vytyčil Stvořitel.

Lucifer triumfoval, když se duše pozemského člověka odvážila zásahu do hrubohmotného pozemského těla a zcela si tak znemožnila své předurčené působení ve stvoření. Aby se zbystřil rozum, začala horečnatá činnost jednostranného pěstování té části mozku, která se uplatňuje jen v hrubohmotnosti, tedy předního mozku. Tím byla zcela automaticky ve své činnosti potlačena a podvázána duchovně přijímající část lidského mozku. Tak se také ztížilo porozumění pro vše duchovní, a během tisíciletí pozemský člověk duchovní chápání dokonce úplně ztratil.

Člověk tak dnes ve stvoření stojí osamocený, neupotřebitelný, odříznutý od možnosti duchovního poznávání a vzestupu, a tím odříznutý i od Boha.

To je dílo Luciferovo. Víc dělat nemusel. Pak již mohl přenechat pozemského člověka sobě samému a dívat se, jak klesá od jednoho stupně ke druhému, jak se stále více vzdaluje od Boha v důsledku tohoto jediného kroku.

Není nijak těžké to zpozorovat, jestliže se člověk nad tím aspoň jednou věcně zamyslí. Dá se snadno pochopit, že rozumová činnost s sebou přináší domněnku, že člověk ví všechno lépe, vzdorovité trvání na všem, co tato činnost považuje za správné; neboť člověk přece »vymyslel« to, co byl schopen vymyslet. Dosáhl své nejvyšší hranice v myšlení.

Neví, že je tato hranice nízko, protože přední mozek je připoután k zemi a s rozumem se tedy člověk nemůže dostat dál. Proto si bude stále myslet a tvrdit, že s dosažením své hranice dosáhl také toho správného. Uslyší-li pak někdy něco jiného, bude výtvory svého myšlení stavět vždycky výše a pokládat je za správné. To je vlastnost rozumu, a tedy i každého rozumového člověka.

Jak jsem již jednou řekl, připadá jedné části mozkové hmoty úkol přijímat duchovní jako anténa, zatímco druhá část, která produkuje rozum, toto přijaté dál přepracovává k použití v hrubohmotnosti. Právě tak má naopak přední mozek, produkující rozum, přijímat všechny dojmy ze hmotnosti a přepracovávat je pro přijetí zadním mozkem, aby mohly sloužit k dalšímu vývoji a zrání ducha. Obě části mají však vykonávat společnou práci. Takové je určení Stvořitele.

Protože však jednostranným přepěstěním silně převládla činnost předního mozku, narušila se harmonická spolupráce obou částí, a tedy i zdravé působení ve stvoření. Část přijímající duchovní vjemy zaostala ve vývoji, zatímco přední mozek, školený ke stále intenzivnější činnosti, již dávno nepřijímá prostřednictvím zadního mozku ze světlých výšin čisté záchvěvy ke své práci a k dalšímu předávání do hrubohmotnosti. Místo toho čerpá látku ke své činnosti většinou jen z hmotného prostředí a z myšlenkových forem a přeformovanou ji vysílá zpět jako vlastní výtvor.

Zbývá už jen málo lidí, jejichž přijímací část mozku aspoň do jisté míry harmonicky spolupracuje s předním mozkem. Tito lidé se vymykají obvyklému rámci, jsou nápadní velkou vynalézavostí nebo zarážející jistotou svého vyciťování, a to jim dovoluje rychle pochopit mnohé, k čemu jiní dospívají namáhavým studiem.

Jsou to ti, o nichž se závistivě říká, že to »dostávají ve spánku«, kteří potvrzují rčení »Svým lidem to dává Pán ve spánku.«

»Jeho lidmi« jsou míněni ti, kdo své nástroje ještě užívají podle Stvořitelova určení, kdo dosud žijí podle jeho vůle a podobni moudrým pannám udržují v pořádku olej ve svých lampách; neboť jen oni mohou »poznat« ženicha, až přijde. Jen oni opravdu »bdí«. Všichni ostatní ve své dobrovolné omezenosti »spí«, učinili se neschopnými »poznávání«, protože »nástroje« k němu neudržovali v pořádku. Přední mozek bez harmonické spolupráce s částí přijímající duchovní vjemy je jako lampa bez oleje.

Mediálně nadané lidi k nim jen tak beze všeho nelze počítat. Také jejich přijímací část mozku sice musí více či méně dobře pracovat, ale během příjmu se jim unaví přední mozek, určený k dalšímu pozemskému předávání. Určité chtění některého z obyvatel onoho světa tlačí mimořádně silně na přijímající mozek a ten pak musí vyvinout větší protitlak. To samočinně odkrví přední mozek, odejme mu tedy pohybové teplo, a tím se tento mozek dostane částečně nebo úplně do klidu. Spolupracuje jen líně nebo vůbec ne. Toto odkrvení by nebylo nutné, kdyby nebyl přijímací mozek stálým zanedbáváním tak oslaben.

Proto nebývá slovní nebo písemné sdělení média přepracováno pro pozemské chápání tak, aby mohlo být přesně pochopeno v pozemských mírách prostoru a času.

Z tohoto důvodu média sice často vidí blížící se pozemské události, katastrofy a podobně, mluví nebo píší o nich, avšak zřídkakdy správně uhodnou pozemský čas.

Médium přijme jemnohmotný vjem a předá jej písemně nebo ústně dál formou málo zpracovanou nebo vůbec nezpracovanou pro hrubohmotnost. To pak musí zmást lidi, počítající jen s hrubohmotností. Jemnohmotný vjem je jiný než hrubohmotný účinek, projevující se až později. Neboť v jemnohmotnosti vystupují proti sobě protiklady ostřeji, jsou silnější, a podle toho se také projevují. Tak se často stává, že média líčí nezměněným způsobem jen jemnohmotnost, protože přední mozek se nemůže účastnit přepracování a odpočívá. Pak je obraz stejně jako čas události jiný, protože i jemnohmotné pojmy času jsou rozdílné od těch na Zemi.

Tak bude téměř každý mediální člověk líčit a předpovídat jednu a tutéž věc jinak, podle menší či větší spoluúčasti předního mozku; ten pouze ve velmi řídkých případech dokáže přijaté zprávy plně přetvořit pro pozemské chápání.

Když se však obyvatelé onoho světa snaží znovu zřídit spojení mezi jemnohmotností a hrubohmotností, přerušené pozemskými lidmi, pak nechť se nadále nedbá požadavků ani směšného soudcování nevědomých a rozumem řízených lidí. Tyto práce vyžadují opravdovou vážnost při opětovném získávání toho, co pokazila domýšlivá ješitnost.

Ze spolupráce je však nutno vyloučit i všechny fantasty, blouznivce a mystiky. Ti zde ve skutečnosti škodí ještě víc než rozumoví lidé.

Kdyby dokázaly obě části mozku pozemských lidí harmonicky spolupracovat tak, jak to určil Stvořitel, byla by sdělení médií předávána v časových údajích vhodných pro hrubohmotnost. Takto však vzniknou v důsledku většího nebo menšího odkrvení předního mozku posuny a zkomolení. K jejich uvádění na pravou míru je třeba se naučit pečlivě pozorovat, média sama si však nezaslouží posměch, nebo dokonce podezírání z nečistých úmyslů, jak to s oblibou dělají duchovně líní lidé.

Přirozeně se i zde, stejně jako všude najdou lidé, kteří se vydávají za vědoucí, přitom však v těchto věcech bezstarostně tápou a sami se zesměšňují. Rovněž lidé s nečistými úmysly. Ale ty lze nalézt všude, to ještě nikoho neopravňuje k tomu, aby tak nápadným způsobem špinil věc samu nebo ty, kdo se jí vážně zabývají.

Takové špinění všeho, čemu člověk ještě nerozumí, je zase jen projevem směšné ješitnosti, známkou nezodpovědné hlouposti, tolik rozšířené mezi těmito lidmi. Neexistuje přece nic velikého, nic vznešeného, co pozemské lidstvo zpočátku nenapadalo! Vždyť i výrokům Ježíše Krista a jemu samému se nevedlo jinak.

Takoví posměváčci jen velmi zřetelně ukazují, že jdou životem slepě nebo aspoň s viditelnou omezeností.

Rozhlédněme se kolem: Kdo dnes přechází s posměchem předzvěsti a předpovědi hrozného dění, hromadící se na všech stranách, a nechce vidět, že mnohé z nich se již vyplňují, že se týden za týdnem hromadí události v přírodě, ten je omezený, nebo ze strachu nechce ještě nic uznat!

Jsou to omezenci nebo zbabělci, kteří se neodvažují pohledět skutečnostem do tváře. V každém případě však škůdci.

A kdo nechce vidět velkou hospodářskou nouzi, nezadržitelně se stupňující ve všech zemích světa, kdo ještě nechce uznat z ní vyrůstající zmatek a bezmocnost jako katastrofu, protože má sám ještě co jíst a pít, ten si již nezaslouží být nazýván člověkem. Vždyť musí být vnitřně zkažený, otupělý vůči cizí bolesti.

»To všechno tu již bylo!« prohlašují lehkomyslně. Jistě, jednotlivosti tu již byly! Ale ne za takových poměrů jako dnes, ne s těmi vědomostmi, kterými se dnes člověk honosí, ne za takových opatření, jaká se dnes dají učinit! To je rozdíl jako den a noc.

Především však nikdy nedocházelo k takovému hromadění událostí. Dříve uplynula mezi přírodními pohromami léta, takové případy vzrušily všechny kulturní národy, mluvilo a psalo se o nich celé měsíce, zatímco dnes se již za několik hodin v tanci nebo všedním tlachání na všechno zapomene. Tento rozdíl člověk ze strachu lehkomyslně přehlíží. Rouhavě jej nechce pochopit.

»Lidstvo se nesmí zneklidňovat,« tak zní příkaz dneška. Nepochází však z lásky k bližnímu, nýbrž ze strachu, že by lidé mohli klást požadavky, na které by nikdo nestačil.

Pokusy o uklidnění jsou často tak neobratné, že se s nimi mohou spokojit jen neteční lidé v otupělosti, jaká dnes panuje. Nikdo se však nenamáhá pochopit a vyslovit, že je to nepřátelská činnost namířená proti vznešené vůli Boží.

Bůh chce, aby lidé poznali tyto výstrahy, zřetelně promlouvající z valících se událostí! Mají se probudit z lehkovážné dřímoty svého ducha, aby se zamyslili a ještě včas nastoupili cestu obratu, dříve než bude nutné, aby i je postihlo utrpení, které zatím ještě mohou vidět u svých bližních. Všichni, kdo chtějí tomuto poznání bránit uklidňujícími řečmi, se vzpírají Bohu!

Ale lidstvo je žel až příliš přístupné každému slovu, které ho chce zprostit živosti ducha. Dá si proto rádo namluvit ty nejroztodivnější věci, důvěřivě je přijímá, ano, chce je mít, dokonce je ještě šíří a obhajuje, jen aby nebylo vyrušeno ze svého klidu a pohodlí.

A milá ješitnost jim k tomu udává takt, je nejlepší podporovatelkou všeho toho plevele, rozrůstajícího se stejně jako ona, jako plod Bohu nepřátelské vlády rozumu.

Ješitnost nikdy nepřipustí poznání Pravdy, lhostejno, kde se nachází. Čeho všeho je schopna, ukazuje stanovisko pozemských lidí k pozemskému životu Syna Božího. Jeho veliká prostota a opravdovost ješitnému lidskému smýšlení nestačila. Věřící chce mít »svého« Spasitele jen podle svých představ! Proto přikrašluje pozemskou cestu Syna Božího Ježíše Krista vymyšlenými příhodami.

Jen »z pokory« vůči všemu Božskému si lidé představují, že Spasitel jakožto Syn Boží musí být bezpodmínečně »nadpřirozený«. Neuváží přitom, že Bůh sám je dokonalostí přirozeného a že stvoření se z této jeho dokonalé přirozenosti vyvinulo skrze jeho vůli. Dokonalost však v sobě chová i nezměnitelnost. Kdyby byla možná výjimka v zákonech stvoření, jež jsou dílem vůle Boží, pak by v nich musela být mezera, chyběla by jim dokonalost.

Lidská pokora se však nad to všechno povznáší, protože očekává, ba požaduje pro pozemský život Syna Božího změnu existujících zákonů stvoření, tedy jejich přestoupení. A to právě od toho, který přišel zákony svého Otce naplnit, jak sám prohlásil! Člověk od něj očekává věci podle zákonů přirozeného vývoje prostě nemožné. A právě tím se má projevovat jeho Božskost, ono Božské, jež v sobě samo živě chová základy přírodních zákonů!

Ano, lidská pokora je mnohého schopna. Ale její pravou tváří je požadování, nikoliv pravá pokora. Největší opovážlivost, nejhorší duchovní pýcha! Milá ješitnost nad ní jen rozprostírá pláštík, zdánlivě se pokoře podobající.

Smutné je, že i lidé skutečně chtějící dobro svou počáteční pravou pokoru nevědomky nadšeně stupňují až do největších nemožností.

Tak vznikly výmysly, a jejich další šíření napáchalo velké škody.

Podle nich Ježíš už jako dítě činil ty největší zázraky. Dokonce při dětských hrách, kterým se věnoval stejně jako každé zdravé a duševně čilé dítě. Ptáčci, které při hře uhnětl z obyčejné hlíny, prý oživli a za veselého zpěvu vzlétli do vzduchu, a tak podobně. Takové děje jsou prostě nemožné, protože odporují všem Božím zákonům ve stvoření!

To by přece mohl Bůh Otec svého Syna postavit na tuto zemi dospělého! K čemu by byla nutná lidská matka! Nepříjemnosti zrození! Což nemohou lidé konečně myslet prostě? Z ješitnosti to neudělají. Pozemská cesta syna Božího musí být podle jejich názoru jiná. Oni chtějí, aby »jejich« Spasitel, »jejich« Vykupitel nebyl podroben Božím zákonům ve stvoření. Ve skutečnosti by to podle jejich myšlení sice nebylo příliš malé pro něj, Syna Božího, ale připadalo by malé všem těm, kdo ho chtějí uznat za svého Spasitele! Lidská ješitnost, nic jiného!

Neuváží, že pro Ježíše bylo mnohem větším počinem dobrovolně se těmto zákonům podřídit svým vtělením na zem, jen aby přinesl Pravdu ve Slově lidem, kteří se opovážlivým zkřivením svého pozemského nástroje učinili neschopnými Pravdu sami od sebe přijmout, poznat ji. Byli příliš ješitní, než aby pokládali poslání Kristovo za splněné přinesením Slova samého. Pro ně, ješitné lidi, se muselo stát něco většího!

A když pak Syn Boží na kříži vytrpěl pozemskou smrt a zemřel, stejně jako musí zemřít i každý člověk přibitý na kříž, neboť lidské tělo přece nemůže prostě sestoupit z kříže nezraněné – pak nezbylo ješitnosti nic jiného než přijmout názor, že Syn Boží tímto způsobem zemřít musel. Že z kříže sestoupit nechtěl proto, aby sňal z ubohých lidiček jejich hříchy a oni pak byli radostně přijati v království nebeském!

A tak vznikl základ pozdějšího pojetí smrti na kříži jako nutnosti, které způsobilo v řadách dnešních křesťanů to smutné, velké zbloudění, a to jen z lidské ješitnosti.

Jestliže již žádný člověk nechce dospět k poznání, že takové myšlení může vzniknout jen z nestoudné domýšlivosti, k radosti Lucifera, který dal ješitnost lidem ke zkáze, pak již lidstvu nelze pomoci. Všechno je marné, ani ty největší, nejdůraznější výstrahy v přírodě je nedokáží probudit z duchovního spánku. Proč jen člověk nemyslí dále!

Kdyby byl mohl Kristus vstát z mrtvých v těle z masa a krve, dalo by se logicky očekávat, že také mohl již v hotovém těle rovnou sestoupit shůry dolů na Zemi, z míst, kam se měl po zmrtvýchvstání zase odebrat. Že však se to nestalo, že naopak i on musel od samého počátku prožít cestu každého lidského pozemského těla, počínaje zrozením, se všemi malými i velkými svízelemi, mluví spolu s mnoha jinými nezbytnostmi jeho pozemského bytí dosti zřetelně proti tomu. To vše mohlo probíhat jen tak a ne jinak, protože i Syn Boží se musel ve stvoření podrobit dokonalým zákonům svého Otce.

Kdo chce do stvoření, na Zemi, je podroben nezměnitelným zákonům stvoření.

Opačný názor je smyšlenka, vytvořená z nadšení lidmi samými a potom tradovaná jako pravda. Tak tomu bylo s každým tradičním podáním, jedno zda se předávalo dále ústně nebo písemně. Lidská ješitnost tu hraje velkou roli. Jen zřídka vyjde něco z lidské ruky nebo z lidských úst, ba i z lidského mozku, aniž se k tomu něco nepřidá. Záznamy z druhé ruky nejsou nikdy důkazem, o který by se pozdější generace mohly opřít. Stačí přece dobře pozorovat přítomnost. Vezměme jen případ, který se stal známým na celém světě.

Noviny všech států psaly o tajuplném »zámku« na Vomperbergu, jehož vlastníkem jsem měl být já. Nazvali mne »Mesiášem z Tyrolska« nebo »prorokem na Vomperbergu«. Palcovými titulky, dokonce v nejvýznamnějších časopisech, které chtějí být brány vážně. Byly to hrůzostrašně tajuplné zprávy o podzemních spojovacích chodbách, svatyních, o rytířích v černém a stříbrném brnění, o neslýchaném kultu, velkých parcích, autech, stájích a mnohém jiném, co ještě může vymyslet a šířit chorý mozek. Uváděly se podrobnosti fantasticky krásné, ale také plné neslýchané špíny, takže každý, kdo trochu uvažuje, v nich musel ihned vidět nepravdu a zlovůli.

A na všem tom nebylo ani slova pravdy!

Kdyby však někdo po staletích, tím spíše po tisíciletích četl takový zlovolný, štvavý článek… kdo mu bude zazlívat, když tomu uvěří a řekne: »Tady to přece stojí černé na bílém! A téměř shodně ve všech novinách a jazycích!«

A přece to vše nebylo nic jiného než jen věrný obraz zkažených mozků dnešní doby! Svými vlastními díly si tyto mozky vtiskly znamení zkaženosti. Již pro nastávající soud!

Něco takového se stalo ještě dnes, přestože existují prostředky, jimiž se dá všechno rychle a bez námahy před zveřejněním ověřit! Jak teprve tomu muselo být dříve, za Ježíšovy doby, kdy se zprávy předávaly jen od úst k ústům. Jak silně přitom podléhaly změnám. I v písemném projevu a v dopisech. Roste to jako lavina. Již na počátku bývá událost zčásti nesprávně pochopena a postupně vznikne takovým způsobem nakonec něco jiného, než co se původně stalo. Kolik slyšeného bylo tehdy zapsáno teprve z druhé, třetí, desáté ruky, a dnes se považuje za nedotknutelný základ. Lidé by přece měli lidi znát!

Jakmile nemohou použít jako opory svého vlastního rozumu, a tak je tomu u Pravdy v její velké prostotě vždy, skutečnost jim nedostačuje. Odmítnou ji nebo změní tak, aby odpovídala jejich milé ješitnosti.

Proto také dávají přednost »mystice« před prostou pravdou. Velká touha po »mystice«, po všem tajemném, jež dříme v každém člověku, je ješitnost, ne touha po pravdě, za niž se často vydává. Samolibost zde vystavěla nezdravou cestu, na níž se mohou slunit zástupy ješitných blouznivců a na niž se nechá z pohodlnosti zahnat mnohý duchovně líný člověk.

Ve všech těchto věcech hraje ješitnost ničivou a nebezpečnou úlohu, táhnoucí člověka do záhuby, neodvratně a houževnatě, protože si ji oblíbil!

Zmocnila by se ho hrůza, kdyby se někdy dokázal překonat a bez samolibosti o tom věcně přemýšlel. Ale v tom je opět háček: bez samolibosti člověk už nedokáže nic! Proto to tak bude muset asi pro mnohé lidi zůstat, až v samolibosti zahynou.

Tato skutečnost v celé své tragičnosti je důsledkem pádu do hříchu, důsledkem znemožnění harmonického vývoje mozku ve svěřeném pozemském těle. Tak se vymstilo zkřivení nástroje potřebného v hrubohmotnosti jeho jednostranným přepěstěním. Nyní stojí člověk se svým hrubohmotným nástrojem, pozemským tělem, ve stvoření neharmonicky, vlastní vinou nezpůsobilý a neupotřebitelný pro úlohu, kterou má ve stvoření splnit.

K vymýcení tohoto kořene všeho zla je zapotřebí Božího zásahu. Žádná jiná síla a moc, byť sebevětší, k tomu nestačí. Toto je největší a nejzkázonosnější nákaza, jaká se kdy z pochybeného chtění lidí ve stvoření objevila. Všechno na zemi se musí zhroutit, než bude moci nastat zlepšení, protože neexistuje nic, co není touto nákazou beznadějně proniknuto!

Tato kniha je překladem ve smyslu původního německého originálu. Formu i obsah původního díla lze podat jen přibližně, překlad tedy nemůže nahradit originál. Jestliže se však čtenář vynasnaží přijmout obsah knihy tak, jak je to přáním autora, pozná jeho hodnotu bez ohledu na nedostatky překladu.

Abd-ru-shin ∙ Ve světle Pravdy ∙ Poselství Grálu

Vydání v novém českém překladu 2011 z německého originálu:

Abd-ru-shin, Im Lichte der Wahrheit, Gralsbotschaft

1. elektronické vydání 2014 ve třech svazcích, svazek III, ukázka.

Jediné autorizované vydání.

Majitel autorských práv Stiftung Gralsbotschaft,

Stuttgart, Spolková republika Německo.

Všechna práva vyhrazena

Vydalo nakladatelství Integrál Brno v licenci nadace Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

Copyright 2014 by Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

Vydáno za přispění Nadace Hnutí Grálu v České republice

Nadace

Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

O AUTOROVI

Autorovo občanské jméno je Oskar Ernst Bernhardt. Narodil se 18. dubna 1875 v Bischofswerdě v Německu. Záhy po ukončení obchodního vzdělání se začal věnovat spisovatelské činnosti. Po první světové válce působil v Drážďanech, později v blízkosti Mnichova, kde začal v roce 1924 psát první přednášky Poselství Grálu. Od roku 1928 žil na Vomperbergu v Tyrolsku, kde vytvořil největší část svého díla »Ve světle Pravdy«. V roce 1938 byl nacisty uvězněn, poté vypovězen z Rakouska a byl mu přikázán nucený pobyt v Německu. Zemřel 6. prosince 1941 v Kipsdorfu v Krušných horách. V době nuceného pobytu také své Poselství Grálu nově uspořádal do současné podoby.

DALŠÍ KNIHY

DALŠÍ VYDÁNÍ

díla Ve světle Pravdy, Poselství Grálu od Abd-ru-shina

v novém českém překladu 2011

VYDÁNÍ V JEDNOM SVAZKU

ISBN 978-80-87176-05-4 (vázané, v pouzdru)

ISBN 978-80-87176-11-5 (ručně vázané v kůži, v pouzdru)

BROŽOVANÉ VYDÁNÍ VE TŘECH SVAZCÍCH

ISBN celého svazku 978-80-87176-06-1

ELEKTRONICKÁ KNIHA

ISBN 978-80-87176-10-8 (vydání v jednom svazku)

ZVUKOVÁ NAHRÁVKA KNIHY

Audionahrávka celé knihy ve formátu MP3

WWW.POSELSTVIGRALU.CZ

DALŠÍ AUTOROVY SPISY

DESATERO BOŽÍCH PŘIKÁZÁNÍ, OTČENÁŠ

Lidem vyložil Abd-ru-shin ∙ ISBN 978-3-87860-365-8

MODLITBY,

které dal lidem Abd-ru-shin ∙ ISBN 3-87860-171-9

ODPOVĚDI NA OTÁZKY

Abd-ru-shinovy odpovědi na otázky z let 1924–1937

ISBN 3-87860-102-6

MYŠLENKY Z POSELSTVÍ GRÁLU

ISBN 978-3-87860-394-8

Knihy nakladatelství Stiftung Gralsbotschaft

si můžete objednat na adrese:

Integrál Brno s.r.o. ∙ Nováčkova 26 ∙ 614 00 Brno

Tel./fax: 545 213 964 ∙ E-mail: obchod@integralbrno.cz

www.integralbrno.cz

Obsah

Titul

Svazek III

1. V zemi soumraku

2. Hloubal

3. Dobrovolní mučedníci, náboženští fanatikové

4. Boží služebníci

5. Instinkt zvířat

6. Přátelský polibek

7. Zkřivený nástroj

Impressum

O autorovi

Další knihy