UKÁZKA Z KNIHY

Benjamin Klein

POZNEJ SVÉHO

ANDĚLA

INTEGRÁL BRNO

KAPITOLA PRVNÍ

Byla noc, když Barbara přišla na svět. Metr vysoké vrstvy sněhu pohřbily pod sebou poslední zbytky lásky k bližnímu. Chlad držel zemi ve svých drápech jako hrozící démon. „Noc pohltila světlo,“ řekl jednou Michael. A s ním zmizelo teplo. Zůstal jen chlad. Ledový chlad!

Silný mráz a sněhová bouře zlomily již před několika dny stožár elektrického vedení. Technika byla poražena: Byla tma a zima. Dřevo a svíce dělaly, co mohly. Vyvzdorovaly na noci alespoň trochu tepla, tiše a nenápadně se stravovaly v lásce, bez váhání a bez reptání. Ve smrti stvořily život skrze světlo a teplo.

Malý dům ležel ve sněhu osaměle a tiše. Žádná porodní bába, žádný lékař neprošli, ani se o to nepokusili.

Bylo to strašné. Nějaká tajemná síla mě chtěla rozdrtit. Cítila jsem chlad, chtěla jsem zpět.

„Michaeli, pomoz mi!“

Kde zůstal? Slíbil přece, že mě neopustí.

„Michaeli!“

Byla jsem svírána jako železnými kleštěmi. Co mi doposud bylo ochranou a bezpečným úkrytem, hrozilo mě zničit. Ale něco tomu přece jenom bránilo. Už jsem se vnořila do úzkého tunelu, na jehož konci číhal chlad. Zmocnil se mě panický strach. Bránila jsem se, chtěla jsem zpět. Příliš pozdě.

„Je to chlapec?“

Nezvučný hlas mé matky dával tušit ještě jisté napětí. Měl to být alespoň chlapec. Otec neodpověděl. Držel mě bezmocně ve svých velkých chránících rukou. Byla jsem strnulá, neschopná pohybu. Žádný křik, žádný výdech, nic. Chlad zvítězil.

„Je to mrtvé?“

Opět jsem uslyšela ten nezvučný hlas. Pak mě obklopila temnota, hluboká noc bez času…

Poletovala jsem čile jako pták, jako malý kolibřík z jednoho lotosového květu na druhý. Rybník byl celý pokrytý lekníny, jasně a teple svítilo slunce, z orosené trávy se pomalu rozpouštěly malé závoje mlhy. Tichý šelest vál údolím, dech Boží ležel nade vším. Náhle vyplivla země přede mne svůj oheň. Mocný praskot mi roztrhl ušní bubínky. Šířil se zápach síry a z díry podobné vulkánu letěla přímo na mě obrovská straka. Její mocné perutě zmařily každý pokus o útěk. Strach mi sevřel hrdlo, hlasivky ochably a úzkostný výkřik mi odumřel. Pak už nebylo nic. Hluboké, temné Nic.

Trvalo to dlouho, příliš dlouho. Když si mé tělo začalo zvykat na smrt, začaly plíce pracovat. Ale nedostatek kyslíku už zanechal hluboké stopy v mém mozku. A bylo to tady. Nebudu nikdy ‚normální‘. Michael mi řekl: „Bude to těžké, ale nebudeš toho litovat.“ Jak často jsem měla ještě o této větě přemýšlet. Ještě jsem nepochopila její význam. Nyní to bylo tady, natrvalo. Byla jsem poznamenána, budu celý život postižená.

„Michaeli, pomoz mi!“

Co všechno mě postihne? Vyrovnám se s tím? Budu někdy šťastná? Dokážu se postarat sama o sebe, nebo budu odkázána na dobrou vůli druhých?

Vždyť jsem už v hrubých rysech věděla, co se stane. Michael se mnou o všem mluvil, povzbuzoval mě, dodával mi odvahu. Vysvětlil mi všechna důležitá zastavení mého života, jejich smysl, jejich možnosti, jejich šance. „Bude to těžké,“ a já jsem souhlasila. Ale to bylo v mírumilovném prostředí. Bez nouze, bez nemoci, bez utrpení, jen ve štěstí a lásce a nadbytku. Mohla jsem tehdy vůbec tušit, co mě zde očekává? Byla jsem vůbec schopná vmyslet se a vcítit do tohoto života? Vzpomínka na to vyhasla. Postupně bledla, obrazy stále více odplývaly. Tu a tam se vynořovaly jako závoje mlhy z moře zapomnění, aby brzy nato byly svízelemi života opět vyvolány. A tak to také bylo dobře. Jinak by nebylo možné vydržet život plný strádání, zklamání a opovržení.

Nikdy jsem nebyla tak sama, tak bezmocná jako nyní. Tělo a duch se staly jednotou, roztříštěny a sevřeny pouty hmoty, kletbou zla. Nikdy mě již tato kletba nepostihla s takovou pádností jako v okamžiku mého narození, symbolu pádu z ráje. Může být kdy větší protiklad? Nekonečnou lásku a teplo, nekonečný klid a bezčasovost, uložené v moři něžnosti a nadbytku, následuje bez přechodu boj s nepředstavitelnou silou. Prostředí, dříve tak chránící, se stává náhle démonem, pokouší se malé tělo rozdrtit a nechá je rozechvět jako mocné zemětřesení. Silou je tělo posunuto do úzkého kanálu, který vede ven do chladu, spěchu a neklidu. Duch cítí, že jeho svoboda mizí. Jen neochotně se odebere do vězení těla, dobře věda, že dveře jeho cely zůstanou na dlouhý čas uzavřeny, že zůstane uvězněn v těle kojence, odsouzen k bezmocnosti. Nebo jako v mém případě s nedokonalým tělem ještě i oloupen o možnosti normálního vývoje.

Michael mi jednou řekl, že narození se nazývá také ‚branou života‘. Pro mě je smrtí ducha, příšernou krutou smrtí, po které následuje většinou dlouhé churavění v noci, chladu a nevědomosti, s malým světélkem v nekonečné dáli. Závoj zapomnění se klade na duši jako dobrý přítel, jako malé sněhové vločky, které ji něžně stále více obalují. Neboť teprve pod tlustou sněhovou pokrývkou se dá život snášet, ona umožní učení a zkušenosti. Jen zde se může duch rozvíjet, až jako krokus na jaře prorazí sněhovou pokrývku a se široce rozevřeným kalichem bude pít ranní slunce.

„Je mi to líto, ale vždyť víte sám, sníh a zima, nebylo to jednoduše možné, nemohl jsem přijít.“

„Vím!“ Více otec neřekl. V obličeji měl smutek a porozumění. „Na shledanou, pane doktore.“

„Reflexy jsou narušené, hlasivky ochrnuté, celé tělo ochablé a bez reakce,“ řekl lékař. „Dítě musí rychle na speciální kliniku, z mé strany není ošetření možné. V každém případě zůstane silné postižení.“

Trvalo celé dny, než mě mohli převézt na kliniku. Otec se o mě staral s nekonečnou láskou. Matka byla zdrcena, hněv, zlost a smutek jí bránily v uzdravení. Odmítání v ní vězelo tak hluboko, že brzy ztratila mléko. Nyní mi otec nahrazoval také ještě matku. Přebaloval mě, koupal a krmil s největší starostlivostí a něžností. Jeho náruč a ruce mi vracely část ztracené ochrany. Děkovala jsem mu leskem svých očí a on to mlčky přijal.

„Proč jsi mi bránil zbavit se plodu, když jsem měla spalničky?“

Jako ostrý meč letěla tato výčitka vzduchem.

„Ona žije.“ Otec nikdy moc nemluvil.

„Co je to za život! Bude mrzák, němá a nepohyblivá. Neschopná sama se o sebe postarat, jen špalek na nohou. Nikdy nebude moci vychutnat potěšení života, nebude schopna ani správně myslet. Věčně nám bude připadat jako břímě, a je to všechno tvoje vina.“

„Víš ty vůbec, co je život?“, odvětil otec klidně. „Myslíš stále ještě, že život spočívá v tom, abychom si co možná nejvíce pro sebe odkrojili z koláče, který patří všem? Věříš, že se tě někdo na konci zeptá, kolik potěšení jsi vychutnala a jak hluboko? Nebo jak pohodlné sis to udělala?“

Jeho mírný hlas tlumil bolest, která mnou projela. Kolik úzkostných hodin a dnů jsem prožila, když se mě chtěla matka zbavit. Lékař jí to radil a ona byla k tomu pevně rozhodnuta.

„Pomyslete na to, že to může být mrzák.“

„Nedělej to, prosím tě, nech mě přece žít. Tento život pro mě znamená mnoho. Potřebuji tyto zkušenosti, poponesou mě dál. Prosím, nenič, co tak dlouho zrálo. Nenič moji šanci, nemáš na to právo. Budu ti za to děkovat s láskou, pokud budu moci. Bůh ti odplatí za to, co já nedokážu.“

Dlouhé hodiny jsem s ní mluvila, pokoušela se probudit v ní lásku, porozumění. Ani mě nevnímala. Nechtěla se mnou souznít, nechtěla vytvořit žádné spojení. Bojovala o mé vypuzení, chtěla se mě zbavit. Nemohla snést myšlenku, že bude druhým na posměch. S nějakou ‚kládou na nohách‘. Myšlenku, že bude uvázána, že musí změnit svůj život, že se musí něčeho zříci. Ale otec to nepřipustil. Jeho moje prosba dostihla, vnímal moje pocity, ztotožnil se s nimi. Byla jsem velmi šťastná a vděčná za to, že mi umožnil tento život. Spojoval nás silný svazek lásky, a mnohé bude možno snášet lehčeji.

*

„Některá důležitá centra mozku jsou těžce poškozena.“ Pro lékaře jsem byla pouhý objekt, který patřil k jeho práci.

„Podívejte se!“

Píchnul mě aspoň dvacetkrát jehlou od shora až dolů. Kdopak řekl, že necítím bolest, i když moje tělo není schopno normálně reagovat? Bylo to přibližně podesáté, co jsem musela snášet v posledních týdnech toto trápení. K čemu? Ke zlepšení mého stavu to v žádném případě neposloužilo. Zrodilo to ve mně jen hlubokou a v pozdější době pro mé okolí nepochopitelnou nechuť a strach přede vším, co bylo spojeno s klinikou a lékařem. Nekonečné odběry krve, ostré světlo do očí, neustálá vyšetřování se mně zaryly hluboce do podvědomí.

Vědí vlastně lékaři, co se děje v dítěti, které je drženo za nohy a náhle postaveno na hlavu? Pro ně je to nejsamozřejmější a nejpodružnější záležitost na světě. Desetkrát, dvacetkrát jsem musela cvičit tento cirkusový kousek. Pokaždé se mi křečovitě sevřel žaludek a bránice, ačkoliv mé tělo nemohlo nijak reagovat. Přepadl mě pokaždé bezedný děs. Chtěla jsem křičet, každý měl slyšet moji bídu, ale moje hlasivky neposlouchaly nedokonalý nervový signál. Kdo může změřit, co znamená pro dítě jezdit na rentgenovém přístroji hlavou dolů jako na ruském kole poté, co mu vyměnili mozkovou tekutinu nejprve za vzduch a pak za kontrastní látku? Při každém pohybu se zdálo, že se mi v hlavě řítí hory. Zdálo se, že se chce mozek rozskočit, a já jsem nemohla ani křičet. Po celé týdny ještě zuřily víry v mé hlavě, aniž by chtěly zcela zmizet. Pomyslel někdy některý z těchto lékařů, jaký strach o život vypukne v těle, které popadnou dvě chapadla přístroje a strčí do ‚rentgenové pečicí trouby‘? Sekundy se stávají hodinami. Odkud berou lékaři tuto moc, kdo jim dal právo drtit duši, aniž dokážou léčit alespoň tělo? Kdo vynalezl tyto moderní mučící metody? Kdo je legalizoval? Kdo nahradil myšlení a intuici chladnými a nahými aparáty, které rozkládají člověka do stovek jednotlivých částí a funkcí a umějí stanovit perfektní diagnózy, aby pak byly v terapii beztak zcela podřízeny každému intuitivně pracujícímu lékaři.

Osamělá – přes horečný ruch v okolí.

Opuštěná – přes stálé pozorování.

Bezmocná – přes mnoho pomocníků.

Byla zima a tma. Trochu světla přinesla teprve sestra Benedikta, která mě v posledních dnech začala opatrovat. Ačkoliv pracovala neustále až do vyčerpání, vyzařoval z ní klid, vycházející hluboko z nitra. Pro ni byl život, láska a pomoc totéž. Dokázala zaplňovat mnohé trhliny a mě do jisté míry opět smířit se světem. Měla také svoje úkoly, musela dělat také nepříjemné věci, třeba odebírat krev nebo vyměňovat obvaz. Dělala to pokaždé s němou omluvou ve svém srdci. Její vyzařování, její zachvívání mě zavinovalo do tepla a lásky a neutralizovalo bolest už při svém vzniku. U ní jsem věděla, že to bylo nutné, uvážlivé a dělo se to tak opatrně, jak to jen bylo možné. Kdo ukradl ostatním lásku?

„Noc pohltila světlo.“ A to při svém zhasínání vzalo s sebou i teplo. Zůstala jen zima. Těch deset týdnů na klinice bylo nejhorším zážitkem po mém narození. Při pomyšlení na to mi stále ještě běhá mráz po zádech.

*

Otec mě odvedl mlčky a s porozuměním, jako vždy, ozářen láskou. Nechal mě ponořit se do ní a svět se kolem mě propadl. Smazány byly zlé hodiny, panoval mír a dobrota. Sen beze spánku mě unášel, vznášela jsem se jako mlhovina vstříc světlu, ponořila jsem se do vodopádu z tisíců jisker. Dělalo mi to nekonečně dobře. Občerstvena a posílena jsem se posadila na louku, obklopena tisíci nejkrásnějších květin. Vzduch byl voňavý, jasný a chladný.

„Barbaro!“

Michael stál vedle mě. V prostém bílém oděvu s pásem z drahokamů, malá a líbezná postava, mladistvý, skoro šibalský obličej, příliš mladý podle lidských hledisek.

Beze slova mě vzal do náruče. Od svého narození jsem ho neviděla.

„Byl jsi dlouho pryč. Volala jsem tě, copak jsi mě neslyšel?“

„Slyšel jsem tě, dítě, a ujišťuji tě, byl jsem stále u tebe.“

„Ale já jsem tě neviděla.“

„To jsi také nemohla.“

„Ale dříve jsem tě viděla vždy, když jsem po tobě toužila, nemusela jsem tě ani jednou volat.“

„Teď jsi na zemi a musíš se přizpůsobit jejím zákonům. Jsou přísné, neúprosné a nezměnitelné. Bylo nutné nechat tě v tom čase samotnou. Musela sis zvyknout, musela jsi velmi mnoho překonat a mohla jsi už získat mnoho zkušeností. K tomu bylo nutné, abys byla sama, bez záchranné kotvy. Nadto by věci vůbec nezjednodušilo, kdybych ti připomínal neustále to hezké. Ale to je jen jedna strana.“

Michael udělal dlouhou pauzu.

„Skutečně ‚vidět‘ mohou na zemi jen málokteří. Některým je to vrozeno. Pro ně je to velká zkouška – je velmi těžké s takovým darem správně zacházet, neboť tito lidé mají své určité úkoly. Jinak je ‚vidění‘ možné jen tehdy, když je člověk schopen své zachvívání zcela naladit na zachvívání naše. To je však mnohem čistší a duchovnější, nezatížené hmotou. Na zemi tomu stojí v cestě mnoho překážek. Jen jednu z nich ti dnes chci ukázat, tu největší a nejtěžší překážku. Je to nenávist a všechny příbuzné pocity, výčitky, hněv a neláska. Nenávist vytváří to nejnižší, to nejhrubší, nejhlubší zachvívání. Stahuje tě dolů a znemožňuje veškerý kontakt s duchovním světem. Její zachvívání může tak zbytnět, že je citlivější lidé mohou tělesně cítit. Ona sice není příčinou všeho utrpení, nýbrž následkem první příčiny, kterou ti později ještě vysvětlím. Ale je nejničivějším pocitem vůbec. Rozrušuje všechno, nedává lásce ani nejnepatrnější šanci.“

„A já jsem začala nenávidět všechno, co bylo proti mně. Svoji matku, kliniku, lékaře.“

„Vidíš teď, že to nebylo správné. Nenávist tě táhne na nejnižší, nejhutnější úroveň, kde se plně uplatňuje zákon, který leží v podstatě hmoty. Bolest je jedním z rukojmích, které má hmota. Zasáhne tě netvrději, když stojíš na nejspodnějším stupni. Bolest není žádnou předurčenou veličinou. Je vedena nervy do mozku a teprve tam se uskutečňuje pocit bolesti. Ten je ale závislý na stavu, v jakém je tvůj mozek, poněvadž je podřízen myšlení a cítění, neboť pocit bolesti závisí především na stavu naší duše, i když se to dnes ve střízlivém světě učí jinak. Jedna a tatáž bolest prožívaná při zachvívání v nenávisti je pociťována mnohem silněji než ve stavu zachvívání lásky, porozumění a odpuštění.“

„Proto tedy byly bolesti tak nesnesitelné, tak plné brutální síly!“

„Vidíš, jak důležité zkušenosti jsi už udělala. Poznala jsi jeden z nejdůležitějších a základních zákonů: na stavu duše závisí, jak hluboko vězíš ve hmotě. Výrazem duše jsou pocity, a naopak ty určuješ svými pocity zachvívání svého ducha. Jako příklad měj před očima kyvadlo. Čím pomaleji se zachvívá, tedy čím nižší je stav jeho kmitání, tím lehčeji je rozeznatelné. Čím rychleji kmitá, tím nesnadněji je lze uchopit, až konečně nemáš žádnou šanci, neboť kmitá tak rychle, že už je nemůžeš vidět, zmizelo z tvého zorného pole. Přesto by nikdo nepřišel na nápad, že kyvadlo neexistuje, protože už je nevidíme. Vždyť cestu kyvadla bylo možné až dosud sledovat. Je to logické. Logické je ale jen to, co my můžeme naším rozumem pochopit. Tři a tři je šest. ‚To je logické,‘ říká každý. Pro malé dítě to vůbec není logické, jeho rozum ještě není tak vyzrálý. Tři a tři je ale přesto šest, i když tomu dítě nerozumí. Jakmile člověk dospěje, myslí si, že ví všechno. Přitom rozum člověka ve srovnání s nejvyšším kosmickým vědomím, s vševědoucím Bohem není ani jako zrnko písku na poušti.

Vraťme se k našemu příkladu: tak jako kyvadlo mizí tvým očím, když rychleji kmitá, tak jsou také neviditelné bytosti, které se nacházejí ve vyšším stavu zachvívání. Anděl nebo duchovní bytost se může sice za určitých, velmi vzácných podmínek také zhmotnit a tím přijmout nižší zachvívání. Ale zpravidla je to právě obráceně. Ty se musíš přemístit do vyššího stavu zachvívání, abys mohla navázat s těmito bytostmi kontakt. Čím dokonaleji se ti to podaří, tím dokonalejší bude také kontakt, tím dokonaleji můžeš vnímat jejich podstatu. To jde od pouhého tušení, cítění a slyšení až k vidění, eventuálně při dokonalém procítění až k rovnocennému protějšku. Chceš-li proto navázat kontakt s duchovním světem, pak se vyhýbej všemu, co tvůj stav zachvívání snižuje. K tomu patří vedle pocitů také tvé myšlení, tvé jednání a ještě něco víc, ale o tom později.

Z pocitů je nejnižším pocitem nenávist. Drží tě dole, svazuje tě pevně do hmoty a znemožňuje každý pokus dále se duchovně vyvíjet. Až k čisté nesobecké lásce vede mnoho stupňů. S ní můžeš proniknout až do nejvyšších úrovní duchovního světa, až k Božímu trůnu. Láska otevírá všechny brány, ona je ‚Sezame, otevři se!‘ duchovního světa.

Když jsi začala na klinice všechno nenávidět, postavila ses na nejnižší stupeň. Všechno negativní tě proto muselo potkat plnou vahou.

Nemoc je druhým rukojmím hmoty, úzce příbuzným s bolestí. Dokážeš si už pravděpodobně domyslet, co následuje. Duchovní svět nezná žádnou nemoc. Čím hlubší je tvoje zachvívání, čím více se vydáváš do rukou hmoty, tím budeš pro nemoc napadnutelnější. Naopak: můžeš jí uniknout, když se s pomocí vyšších pocitů, především lásky, pohybuješ na duchovní úrovni.

Tvoje pocity jsou jako prsty na harfě života. Udeří ve strunu, jejíž výška tónu určí zachvívání tvého ducha. Cvič se ve vysokých, čistých tónech. Jejich zachvívání usiluje k nekonečnu.“

Dlouho jsme šli mlčky vedle sebe. Panovala mírumilovná, téměř slavnostní nálada. Slunce, ačkoliv nebylo nikde vidět, šířilo teplé pološero. Zdálo se být všude, žádný stín mu nemohl vzdorovat. Potok s křišťálově jasnou vodou tiše zurčel. Vzduch byl naplněn jedinečným, nadpřirozeným chvěním, které se dalo vnímat nejen sluchem, ale celým tělem. Proudil mnou nepopsatelný pocit bezpečí. Instinktivně jsem se pevně přimkla ke svému průvodci.

„Je velkou milostí, že tě smím už na začátku tvého života zasvětit do věcí, které mnozí neznají ještě ani na jeho konci. Ale to je současně pro tebe také velký závazek. Jednej podle toho, rozšiřuj na zemi světlo!“

*

Když jsem opět procitla, byla jsem doma. Matka mě neochotně a nevrle přebalila a potom mě nakrmila kaší. Poprvé jsem nebyla schopna opětovat její hněv. Můj sen mě držel ještě zcela v zajetí. Byl to zázračně krásný pocit. Mohla jsme se s láskou stavět proti matčině nelaskavosti, teplem zadržovat chlad. Teplo se položilo kolem mě jako ochranný štít a náhle už chlad nebolel. Během času jsem se naučila, že nemusím nutně odpovídat odmítáním na odmítání, neláskou na nelásku. Tyto negativní pocity bolí, jen když si je člověk ponechá v sobě. Jen tak mohou zraňovat a zasazovat rány. Ale v okamžiku, kdy se podaří tuto negativní energii přeměnit v lásku a tu pak poslat zpět, není možný žádný ‚boj‘. Bojovník s mečem může bojovat jen tehdy, setká-li se s odporem. Jde-li jeho rána do prázdna, zaraženě hned přestane. Tenisový míček letí zpět jen tehdy, když narazí na tvrdou půdu, silou rakety je dodatečně zásoben novou energií a odražen zpět. Ztrácí však všechnu energii, když narazí na měkkou, poddajnou půdu a není nikdo, kdo jej vrhne zpět. Právě tak je to s hněvem a nenávistí.

Matka byla asi velmi zaražena, když jsem poprvé tuto ‚malou duchovní válku‘ takovýmto způsobem přerušila. Jaksi už nedokázala obrátit svůj hněv vůči mně. Zato to odnesl ubohý kocour, který jí nic netuše vběhl pod nohy. Ale zdá se, že kočky jsou odolné. Kopanec ho vyslal na několikametrovou leteckou dráhu, nedokázal však z něho vyloudit ani bolestivé zamňoukání.

Zprvu se můj život utvářel jednotvárně. Matka se o mě příliš nestarala a také moji bratři, dvanáctiletý Horst a desetiletý Willi, měli jiné zájmy, než se zabývat ‚blbou kozou‘. Blbá koza, to jsem byla já. Tiše jsem ležela celý den ve svém koutě a zdálo se, že své okolí sotva beru na vědomí. Mluvit jsem nemohla. Ochrnutím atrofovaly hlasivky, zůstanu provždy němá. Jedno ucho bylo úplně hluché, to druhé ještě trochu fungovalo. Údy jsem měla ochablé, nervy s nimi nespolupracovaly.

„Defekt v přenosu mezi nervstvem a svalstvem,“ řekl lékař. „Vzácná nemoc.“

Ano, velmi vzácná, ale já jsem se s tím musela vyrovnat. Sedět jsem mohla, jen když jsem byla podepřena, a matka k tomu byla jen zřídka ochotna. Zpravidla jsem ležela na malé dece v obývacím pokoji. Nebylo to vlastně špatné místo. Kachlová kamna v zimě vydatně hřála. Milovala jsem jejich teplo. Pronikalo do mne, hřálo i hluboko uvnitř, zcela mě naplnilo. Bylo to pravé, živoucí teplo, proudící ze spalovaného dřeva. Často jsem o tom přemýšlela. Vždyť jsem měla dostatek času. Co může člověk dělat, když je zatracen, odsouzen k nečinnosti? Jistě, spala jsem hodně, alespoň v prvních letech života. Ale zbývající hodiny? Zdají se velmi dlouhé, když člověk nemůže nic dělat, často příliš dlouhé. Byla jsem vděčná, že jsem měla oči téměř nepoškozené. V domě jsem viděla všechno, venku v jasném světle jsem měla těžkosti. Byla jsem citlivá na světlo, spojivky jsem měla často zanícené a bolely. Podstatně se to zlepšilo, když jsem později dostala tmavé brýle. Oči byly vlastně to jediné, čím jsem udržovala kontakt s okolím. Dlouhé hodiny jsem mohla pozorovat předmět, prohlížet si mouchu nebo květiny.

„Trpělivost je jedna z velkých vlastností Božích,“ řekl Michael. „Cvič se v ní tak často, jak to jen jde.“ Tehdy jsem ještě smyslu jeho slov správně nerozuměla. Ale to nevadilo. Vedla mě nemoc. Mohla jsem volit jen mezi trpělivostí, vzpourou nebo zoufalstvím. Trpělivost se mi zdála ‚menším zlem‘. Byla jsem nekonečně vděčná za zkušenosti, které jsem tak měla získat, za pomoc, kterou jsem dostala. Nemoc mi byla dobrým mistrem. Tehdy bych byla měnila s každým zdravým tělem. Dnes Ti děkuji, Otče, že jsi to nepřipustil.

„Jen slepý bude dávat přednost pěkně zformované nádobě před zlatou hroudou.“ Milovala jsem způsob, jakým uměl Michael udělat velké věci srozumitelnými jednoduchým přirovnáním. Jakou cenu má tělo ve srovnání s nesmrtelným duchem, tělo, hmotná schránka, která je už krátce po začátku života předurčena k zániku, která neodvratitelně spěje k svému rozkladu? Je vězením ducha, může si ho podmanit a utiskovat ho, ano, někdy také úplně vyřadit, ale jen na krátký čas. V nejhorším případě je to spánek Šípkové Růženky, ale většinou netrvá staletí. Princ jménem Smrt zase ducha polibkem probudí. Jak dobře, když pak duch může poznat, že se nevydal všanc svému žalářníkovi bezpodmínečně, ale že svému tělu vyvedl pěkný kousek. Navenek se pokorně podřizoval, potají však zlezl nejvyšší vrcholky. Copak se kuře, které se líhne, zajímá o skořápku, kterou právě proklovalo? K čemu jsou všechna dobrá tělesná potěšení a radosti v říši ducha? Blaze tomu, komu se včas dostalo tohoto poznání.

Moje tělo mi toto poznání nahradilo. Bez smilování, brutálně – a přece nekonečně laskavě. Trpělivost? Dá se najít v horečném způsobu života? Ve víru tělesné nezřízenosti, sloužící výlučně k uspokojení materiálních potřeb? Vděčně přijímám důtky, které mi bičovaly tělo, které zbořily zdi vězení a osvobodily ducha. Němčina, počty, fotbal stály na rozvrhu hodin mých bratří, na mém trpělivost a láska. Byla to tvrdá škola. Nejhorší bylo, že jsem se sama ještě nemohla otočit. Musela jsem často celý den ležet na stejném místě. Matka to určitě nedělala úmyslně, ale nebyla schopna se do mě vcítit. Když jsem ležela dlouho na stejném místě, proležela se mi kůže. Bylo to velké a dlouhotrvající trápení, které jsem tehdy musela protrpět. Protože jsem nemohla křičet, sténala jsem pro sebe dlouhé hodiny, a to způsobilo, že se ode mne matka ještě více odtáhla, protože jí ‚to vřeštidlo ničilo poslední zbytky nervů‘. Neustále jsem se pokoušela potlačit v sobě jakýkoliv hněv, výčitky, odsouzení. Bylo to nekonečně těžké a stálo mě to mnoho přemáhání.

„Chlad se nedá utišit chladem, ale každý led se časem rozpouští teplem,“ řekl Michael. Věděla jsem, že měl pravdu. Věděla jsem, že to byla jediná cesta, moje cesta. Ale byla příkrá, kamenitá a kluzká. Často jsem si myslela: příliš příkrá. Tělo mi dávalo pocítit svou moc. Mučilo mě svou nejsilnější zbraní – bolestí. A duch neměl ještě sílu postavit se nad ni. Byla jsem ještě zajatcem svého těla, svých pocitů. Bolest řídila jeho reakce a myšlení. Cesta k oddělení pocitů od smyslových vjemů a jejich podřízení vnitřnímu, vlastnímu Já, duchu, je namáhavá a zdlouhavá.

„Zrak, sluch, chuť, čich, hmat nesmějí vyvolávat automaticky odpovídající reakce,“ řekl Michael. „Pocity máš poznat a registrovat. Ale nepřipusť nikdy, aby určovaly tvé jednání a tvé city. Když ti někdo nadává, jsi vzteklá, když tebou někdo opovrhuje, jsi smutná, když tě někdo chválí, těšíš se, když ti někdo způsobuje bolest, začínáš ho nenávidět. Jsi jako robot, stiskne-li se knoflík, přivodí to určitý, vždy stejný pohyb. Myslíš, že Bůh chtěl stvořit roboty? To mohl také udělat jednodušeji. Stvořil v člověku bytost, která je vybavena vším, co mu umožňuje, aby byl svobodný, aby v plné svobodě vystoupal do nejvyšších sfér. Mnoho nebezpečí číhá na okraji cesty. Ale příliš často se dá člověk ohlupovat, svou svobodu prodá za chléb s máslem. To jsou všechna ta laciná potěšení: hmotné a sexuální závislosti, omamné prostředky, alkohol, kouření, tablety, jedy, móda, se kterou musí člověk bezpodmínečně držet krok, všechny věci, které musí udělat, aby obstál před světem, nové auto, které potřebuje, neboť soused má také auto, nový druh sportu, bez něhož je společensky nemožný, šílenství čistoty, abychom ukázali sousedce, že to dokážeme ještě lépe. Tisíce takových neurotických nutkání ničí svobodu lidí, degradují člověka na robota. Přitom dostal člověk pro sebe zázračnou zbraň, která všechny útoky může odvrátit: lásku.

Láska k Bohu zvítězí nad všemi těmito nebezpečími. Láska k Bohu znamená milovat Toho, který mě stvořil, Toho, který je příčinou a současně cílem mého vývoje, který mému bytí dal smysl, abych mu v plné svobodě mohl lásku opětovat. Tato láska odstraní všechny závory. Nemáme Ho milovat jako velkého panovníka, ne kvůli jeho moudrosti, nekonečné velikosti a převaze. Chce být milován zcela jednoduše, jako dítě miluje svou matku, jako matka miluje své dítě. Tato pravá láska má tak zesílit, že ji nic nezkalí. Nic ji nemá nikdy rušit nebo zlehčovat. Tato láska je něco jedinečného, něco nedostižného, něco svatého. Ona je tím největším, co bylo kdy člověku dáno a je dáváno. Je příčinou a smyslem života, ano, ona je život sám. Není ale možné, aby byl člověk s touto láskou stvořen. Ani pro všemohoucího Boha to není možné. Neboť pak by stvořil roboty. Co mám z lásky, která nemá jinou volbu, která mě musí milovat, neboť jí chybí možnost nemilovat mě? Láska ženy je přece proto tak hodnotná, že se pro ni rozhodla svobodně. Byla by přece nekonečně méně hodnotná, kdyby existoval jen jediný muž na světě, takže by neměla žádnou jinou volbu. Teprve svobodné rozhodnutí činí lásku tak drahocennou. Také pro Boha. Nechtěl žádné roboty. Tak nám musel stvořit možnosti vývoje, abychom se mohli rozvíjet svobodně. Pro Boha nebo pro peníze, pro Boha nebo pro sex, pro Boha nebo pro závislosti na drogách, pro Boha nebo pro jednu z mnohých ‚nutkavých neuróz‘. Bůh nám nechává zcela vědomě volbu. Nemůže a nesmí se do našeho rozhodování vměšovat. Mnozí říkají: ‚Uvěřím v Boha, teprve když ho uvidím, když způsobí před mýma očima takový zázrak, že si budu zcela jistý.‘ Co by se stalo, kdyby takový zázrak způsobil? Kdyby se ukázal ve své celé velikosti a nádheře? Pak by asi každý říkal: ‚Ano, nyní mohu konečně věřit, nyní Tě budu milovat.‘ Ale to už není žádné svobodné rozhodnutí. Taková láska není hodnotná. Nepřichází ze srdce, nýbrž z rozumu. Vypočítavá láska může být na zemi zaměňována s pravou láskou, ale Bůh se nedá oklamat. Bylo by to totéž, jako kdyby žena milovala svého muže teprve tehdy, až by se jí zdálo jeho bankovní konto a jeho majetek dost velký. To přece nemá s láskou co dělat. Pravá láska – a jen taková je u Boha – je prosta každé vypočítavosti. Neklade žádné požadavky, neočekává žádné protislužby. Jednoduše miluje. Tak chce být také milován Bůh. Jednoduše, poněvadž On tu je. Ne kvůli tomu, abychom nepřišli ‚do pekla‘, ne kvůli tomu, abychom měli ‚v nebi‘ věčný klid, ne kvůli tomu, že Bůh disponuje všemi možnostmi připravit nám příjemný ‚věčný život‘. Bůh nechce být milován kvůli něčemu, nýbrž jen prostě proto, že je. Pak tedy musí existovat věci, které představují alternativu, jež nám ponechává opravdovou volbu. Znamení je dost. Každý, kdo Ho hledá, nalezne toto znamení v převeliké hojnosti. Co je příroda jiného než zázrak Boží? Květiny, které rostou z cibulek, strom ze semene? Nebo list begónie, z jejíhož jednoho listu vznikne celá rostlina? Každý, kdo chce, může za tím bez těžkostí zjistit obrovskou tvořivou moc. Tvrdit, že všechno vzniklo náhodně z prahmoty, tedy pořádek z chaosu, je tak absurdní, jako tvrzení, že by pouštní písek mohl sám vystavět pyramidy, jen by se mu musel dát dostatek času. Už někdy kdo viděl, aby vznikl pořádek z chaosu? Sám od sebe?

Druhá část této zbraně lásky je láska k bližnímu. Odlišuje se jen nepodstatně od lásky k Bohu. Tak jako láska k Bohu může zvítězit nad všemi pokušeními, náruživostmi a nátlaky, tak láska k bližnímu může zvítězit nad tvými pocity. Neboť jak mohu cítit hněv, když miluji svého protivníka? Nebo dělat výčitky? Všechny negativní pocity přemohu láskou k bližnímu. Ta se neptá proč, ona je jednoduše tu, pro každého. Jak mohu, ptáš se, milovat svého nepřítele, který mi chce činit jen zlo? To je jednoduché. On je totéž, co jsi ty. On je stvoření Boží, stvořený z lásky a pro lásku. Bůh ho miluje právě tak jako tebe. Láska nedělá žádné rozdíly. Jak jen můžeš, když předstíráš, že miluješ Boha, nenávidět toho, koho Bůh miluje právě tak, jako tebe? Když člověk někoho skutečně miluje, pak ho miluje zcela, se všemi jeho vlastnostmi. Když Boha skutečně miluješ, pak musíš také milovat všechny jeho vlastnosti, také to, že On miluje všechny svoje tvory bez rozdílu. Jak potom můžeš nemilovat jen jediného z těchto tvorů? To neplatí ani u světské lásky. Když muž velmi miluje svého přítele, pak ho bude jeho paní přece alespoň tolerovat a přátelsky s ním jednat. A u Boha to má být jiné? Musíme přece s našimi spolubližními alespoň jednat přátelsky. To je přece nejsamozřejmější věc na světě. Ale nezoufej. Je to také to nejtěžší. Budeme o tom ještě často mluvit.“

I dnes jsem směla opět dlouho putovat v Michaelově náruči vonícími nivami, užívat čerstvého, chladného vzduchu. Panovaly opět tytéž jedinečné světelné poměry, zázračně krásné, velmi světlé svítání, které ale nevrhá žádné stíny. Slunce nebylo nikde vidět. Nekonečná rozmanitost květin a stromů nás provázela. Nemohu to jinak vyjádřit. Příroda tu prostě nebyla jen tak, zdálo se, že s námi žije, že je vetkána do našich pocitů, že naši náladu ovlivňuje a současně se jí nechává ovlivňovat, ba přímo udržovat. Mnoho ptáků cvrlikalo kolem nás, mnoho motýlů nás obletovalo, včely bzučely, všechno bylo naplněno kvetoucím životem. Také zvířata tu prostě jen tak nebyla – zdálo se, že jsou nějak částí mne, a přece byla tajemným způsobem živější, než jsem je vnímala na zemi. Nikde také nebyl cítit ani závan strachu nebo starosti. Jen láska. Každý dal všechno, a přece věděl, že mu nikdo nic nevezme. Poznala jsem se v ptácích, v květinách, v nejmenším hlemýždi. Věděla jsem, že jsem jimi a oni mnou, a přece jsme nebyli totéž. Oni také nebyli žádnými fantastickými obrazy, dali se uchopit, dalo se s nimi mluvit, aniž se mluvilo. Samo myšlenkové spojení s nimi umožňovalo dorozumění, dorozumění téměř nepopsatelné. Byla jsme schopna pochopit a prožít celou jejich bytost, jejich pocity. Nejen že jsem se mohla do nich vcítit, směla jsem je cele do sebe přijmout. Bylo to – jako když láska miluje sama sebe.

„To, co zde vidíš a prožíváš, se nedá srovnat s ničím podobným na zemi. Na zemi prodělává každá rostlina, každé zvíře, každý strom, každý kámen svůj vlastní vývoj. Chceš-li se s nimi spojit, musíš se jejich zachvívání přizpůsobit, a to předpokládá vysokou duchovní zralost. Pro průměrného člověka není tudíž spojení viditelné. Materiální způsob myšlení neumožňuje poznat souvislosti, nýbrž musí v nich vidět nutně svébytné, od vlastní osoby podstatně rozdílné formy bytí.

Ne tak v duchovním světě. V tobě zde je všechno, co vidíš, všechno, co prožíváš. Neboť jen co je v tobě, můžeš také prožít a vnímat. Je to částí tebe a ty jsi jeho částí. Všechno, co je, jsou jiskry Boží. Jako kapky v moři tvoří s myriádami jiných kapek z vnějšku zdánlivě jeden celek, a přesto si plně uchovávají vlastní svébytnost, tak je zařazena duchovně vyvinutá bytost do veškerého stvoření.

Tak jako kapka ztratí soudržnost s ostatními, když zmrzne, oddělí se od nich jako ledový krystal, tak ztratí člověk pocit jednoty se stvořením, když sám sebe oddělí, když uteče od tepla a dá se zajmout chladem hmoty. Když duše usiluje jen o hmotné hodnoty a zanedbává duchovní, pak musí také vzít zavděk vyprahlou krajinou. Kdo nechá lásku zakrnět, nemůže ze sebe dostat žádné květy. Všechno je láska. Kolik lásky jsi vyvinula v sobě, tolik můžeš ze sebe vynést do duchovního světa. To, co jsi dnes viděla a prožila, byl teprve začátek. Jak jsi už zpozorovala, panuje neustálé svítání. Už sice velmi světlé, ale slunce ještě není vidět. Nemohla bys je také ještě snést. V duchovním světě ti nebude nic ‚z trestu‘ upíráno. Obdržíš všechno, co můžeš snést. ‚Do pekla‘ člověka nesvrhnou. Je to stav, ve kterém je člověk, poněvadž nemůže snést světlo. Také o tom budeme ještě často mluvit. Kdybys ve svém nynějším stavu zachvívání viděla duchovní slunce, shořela bys jako žárovka, do které je vpuštěno napětí 300 000 voltů. Žárovka je funkční jen tehdy, když je napětí transformováno na 220 V. Takovýmto způsobem transformuje Kristus – slunce – svoje světlo dolů ve stav zachvívání, v němž se ty nalézáš. A to se neděje proto, abys viděla, že ještě dlouho nebudeš zralá. Stalo se to z lásky k tobě, poněvadž více bys ještě nedokázala snést, neboť bys v tom shořela. Jsou jen tyto dvě možnosti. Buď transformuje Kristus své světlo dolů na tvoji úroveň, nebo ty transformuješ svoje zachvívání nahoru ke Kristovu slunci. Cestu k tomu znáš. Transformátorem je láska, jen láska. Láska dostane moudrost zdarma, zatímco celá moudrost země nedostane ani kapku lásky, když ji sama od sebe nevydá. Bůh vlastní veškerou moudrost. On nepotřebuje tvoji moudrost. Dává ti rád z toho tolik, kolik můžeš unést. Co on od tebe za to chce, je tvoje láska. Otevři oči a zamiluj se do Něho.“

*

Otevřela jsem je a pohleděla do očí svého otce. Nyní jsem si opět vzpomněla. Vzal mě něžně do náručí a já jsem v něm šťastně usnula. Jen se na mě díval. Zahalil mě svým teplým vědoucím pohledem, přijal mě do sebe. U něho jsem byla v bezpečí. Pro něj jsem nebyla mrzák. Byla jsem člověk, byla jsem jeho dcera, kterou miloval. Člověku dělá dobře být milován!

Láska zvítězí nad každou bolestí, nechá zapomenout na všechny starosti. Proč jen byl otec tak zřídka doma, proč jen nemohl být častěji u mě? Jako kdyby mi rozuměl, tiskl mě k sobě silněji.

„Dal jsem dnes výpověď.“

Matka nemohla leknutím popadnout dech. Zdálo se, že ani nepozoruje, že si rozlila horkou kávu na šaty.

„Nechci být tolik na cestách. Patřím sem, k tobě a především také k Barbaře.“

„To je sprosté! Kdybys mě jen trochu miloval, neudělal bys to. Nikde nenajdeš jiné místo, na kterém vyděláš tolik peněz. Z čeho pak mám zaplatit svoje šaty, nové auto, které chceme v létě koupit? Musíš stále všechno ničit? Už tak dlouho jsi mi sliboval koberec, aby se konečně už nikdo nemohl vysmívat naší ubohé dřevěné podlaze. Z čeho to chceš všechno zaplatit? Co chceš vůbec dělat? Máš už nové pracovní místo?“

„Ne! A co budu dělat, také ještě nevím. Vím jen, že Barbara mě potřebuje, a to mi stačí.“

„Kéž bych byla tehdy tu prokletou holku dala pryč. Čím jsem si to zasloužila? Celý den mám s ní jen práci a nepříjemnosti, a teď mě ještě kvůli ní odstrkuješ. Ó Bože, proč je svět tak nespravedlivý! Nenávidím vás všechny!“

Bojovala se slzami, a když za ní dveře zapadly, musela jsem myslet na Michaelova slova: „Nenávist možno cítit tělesně.“ Jako špičatý šíp se zabodla hluboko do mého malého těla a rozechvěla je. Otec mě v ochraně tiskl k sobě. Ano, stal se nezranitelným. Jeho láska ho obklopila jako ochranný štít. Věděla jsem, že až se matka uklidní, vezme ji zase do náruče, nic jí nebude zazlívat a ani slovem jí to nepřipomene. Obdivovala jsem otce. Zdalipak už mohl vidět slunce?

Otec byl montér u velké firmy, která převážně působila v cizině. Byl často týdny nebo ještě déle pryč a přišel pak nejvýše na pár dní domů, aby s novou zakázkou opět odjel do jiné země. Jistě přitom vydělával hodně peněz. V každém případě byla matka na něho velmi pyšná. Co si chce nyní počít? Určitě nedal výpověď ukvapeně. Všechno, co otec dělal, bylo promyšlené. Nejednal nikdy emocionálně. Ovládal své pocity.

Žili jsme na malém statku, který otec zdědil po svém dědečkovi, v malé obci s dalšími osmi selskými usedlostmi, v osamělé, opuštěné krajině. „Zapomenutí,“ jak říkávala matka. Nejbližší větší město s trochou průmyslu bylo vzdáleno padesát kilometrů. Dříve hospodařil na dvorci otec. Ze začátku to šlo také zcela dobře, ačkoliv matka nikdy nepomáhala, neboť ‚špinavá práce‘ byla pod její úroveň. Vlastnili jsme tehdy pět krav a osm hektarů půdy. Otec o tom čase stále snil. Musel být tehdy velmi šťastný. Matka chtěla ale stále víc. Chtěla žít tak, jako její příbuzní ve velkém městě. Mít vkusné oblečení, čistý byt, nové auto a především každý rok jet na dovolenou. Otec se k tomu nedal nikdy přinutit.

„Nejsme zde na zemi,“ řekl matce, „abychom vydělali co nejvíc peněz a zatěžovali se mnoha hmotnými věcmi. Jsme zde, abychom nasbírali co nejvíce zkušeností, abychom se duchovně vyvíjeli, abychom jiným pomohli ne za peníze, nýbrž kvůli nim samým. Máme se naučit lásce a trpělivosti a především máme poznat, že peníze a všechny materiální věci jsou nedůležité, ano dokonce škodlivé, protože nás odvádějí od duchovní cesty. To jediné, co nám zůstane věčně, jsou duchovní plody. A ty zrají v chudobě a pokoře lépe než v bohatství a pýše.“

Otec by se asi také nikdy nevzdal, kdyby tehdy nezačal velký hon na malé sedláky ve prospěch stále větších celků. Výnosy stále více klesaly, práce sedláků už nebyla vůbec ceněna. Velké stroje si otec nemohl dovolit a příspěvek by obdržel jen od určité velikosti hospodářství. Organizace sedláků mu nabídla financování velkochovu telat, stáj nejméně pro 70–100 zvířat se všemi moderními zařízeními, každé tele v jednom úzkém boxu, aby pohybem nezvyšovalo spotřebu krmiva. Podvědomý citový odpor a sentimentalita prý trhu nepřináleží. Buď ať spolupracuje, nebo ať to vzdá.

Otec to vzdal. Pro něho bylo každé zvíře, ba i každá rostlina příliš posvátné, než aby přenesl přes srdce takové znásilňování.

„Nemyslete,“ řekl, „že zvíře nebo rostlina jsou v základě něco jiného než člověk. Podobají se nám více, než myslíte. Každé zvíře, každá rostlina má svou duši. Každá bytost je tvor Boží, pocházející z Jeho nekonečné lásky. Každé zvíře, každá rostlina má smysly, které částečně reagují daleko citlivěji než naše. Většina zvířat vlastní něco takového jako sedmý smysl; většina lidí jej dávno ztratila. Každý sedlák ví, jak se zvířata instinktivně brání, když jdou na porážku, ačkoliv se s ní ještě nikdy nesetkala tváří v tvář. ‚Podrobte si zemi,‘ řekl Bůh. Ne: Nad zemí panujte jako tyrani, zavírejte zvířata, trapte je, vražděte a těšte se z toho. Zvířata jsou naši malí sourozenci ve velké Boží rodině. Měli jsme na ně dávat pozor, spravovat je a vést. Jestliže svým egoistickým, brutálním a nelidským způsobem zvířata trápíme z čistě materiálních důvodů jako nejhorší žalářníci, způsobujeme si většinou zlo sami sobě. Za prvé přímo požíváním masa, které obsahuje velké množství jedovatých látek a léků. Vždyť teprve hormony, antibiotika a anabolika umožňují perverzní metody výkrmu. Všechny tyto látky se ukládají v mase, a to je už dnes odpovědné za mnohá onemocnění a poruchy výměny látkové. Druhý bod je ještě závažnější. Že zvířata mohou myslet, biologie už dávno dokázala. Je to primitivní, instinktivní myšlení, ale jsou to myšlenková zachvívání, která se v zásadě neliší od našich. Všechno, co existuje, je energie, i myšlenka. I to už fyzika dávno dokázala. Právě tak jako skutečnost, že energie nemůže být nikdy zničena. Může být sice přeměněna na jinou formu energie, ale zničena nikdy. Co si asi myslí zvířata, která takhle trpí? Jsou to myšlenky strachu, bázně, trápení, částečně asi také podobné naší nenávisti, tedy negativní energie. Tato energie se nemůže rozplynout. Spočívá nad námi jako Damoklův meč. Jistě, nemůže se změřit a zvážit a také není viditelná. Ale ani radioaktivita není viditelná, a přesto má pustošivé účinky. Tato negativní energie nám všem škodí. Odpovídá radioaktivitě na duchovní úrovni. Co způsobí tělu radioaktivita, to způsobuje tato energie duchu. Nikdo nemůže říci: to jsem nevěděl, to jsem nechtěl. My všichni jsme vinni. Pravá láska se nezastavuje právě před nejbezbrannějšími tvory, týká se jich jako prvních.“

Když tyto myšlenky vyslovil otec na oblastním shromáždění sedláků, málem ho roztrhali. Jen někteří přátelé se k němu přidali, někteří začali přemýšlet, většina ho však nazvala blouznivým hlupákem bez smyslu pro realitu. Neboť za co se má jinak považovat sedlák-vegetarián, který odmítá požívat maso jak ze zdravotních, tak z etických důvodů? Na základě této řeči, která také vzbudila pozornost tisku, byl tehdy otec ze společnosti sedláků vyloučen kvůli ‚poškozování jejích zájmů‘. Teprve mnohem později jsem se o této příhodě dozvěděla od Michaela.

„Tvůj otec,“ řekl, „je jeden z mnoha spravedlivých, kteří zůstávají neznámí, kteří pracují v malém a ve skrytu. Co poznal jako právo, to také zastává, bez jediné myšlenky na sebe. Setkává se se všemi s láskou, pomáhá všem, nezraňuje nikoho, neustupuje, když někdo utrpí škodu nebo když pohrdá Boží spravedlností. Je jedním z těch, kdo ve světě upevňují a rozmnožují dobro. Zlepšovatelé světa ještě nikdy ničeho nedosáhli. Velké řeči a zbožná přání, že ‚tamti nahoře‘ mají konečně něco dělat, ještě nikomu nepomohly. Každý má možnost svět zlepšit, ale tam, kde žije. Svět, to je tvoje okolí, lidé, to jsou tvoji nejbližší. Nekritizuj je, neodsuzuj je! Změň především sám sebe, a ti ostatní se už změní samočinně s tebou. Budou reagovat na tvoje zachvívání. Nenávist sotva vyvolá lásku. Ale na lásku nemůže nikdo trvale reagovat nenávistí. Na svém malém příkladu vidíš, že nikdo nemůže trvale chodit kolem, aniž by se nenakazil. Není možné poslouchat varhanní koncert a současně pískat jako malý Honzík. Není možné dívat se do svíčky a vidět temnotu, to nelze ani se zavřenýma očima. Ale svíčka musí hořet, ty ji musíš zapálit. Většina lidí mluví stále jen o tom, že by ji měl někdo zapálit. Je mnohem smysluplnější zapálit jednu svíčku, než mluvit o tom, že v takové temnotě by se mělo svíček zapálit dvacet. Svět je domino. Sto kamenů stojí v řadě za sebou. Zlepšovatelé světa se pokoušejí převrhnout všechny současně, a protože to není možné, ztroskotají nebo rezignují. A přitom je to tak jednoduché. Musíš převrhnout jen ten kámen, který stojí vedle tebe, a pak převrhne řetězová reakce všechny ostatní bez tvého přičinění. Lavina je zpočátku vždy malá, začíná v jednom bodě. Nikdy hned nevznikne velká, a přece má často nakonec zničující účinek. Tvůj otec nečekal na velkou lavinu, kterou někdo z ‚těch nahoře‘ někdy uvede do pohybu. Uvolnil mnoho malých lavin. Jestli se pak stanou velkými lavinami, závisí na mnoha okolnostech. To nespočívá ve vašich rukou, za to nejste odpovědni. Ale spustit laviny musíte vy. Svět také nebyl stvořen v jednom dni. Myslíte, že mu můžete v jednom dni dát úplně jinou podobu? Když lidé nevidí úspěch, po krátkém čase to vzdají. Myslí jen na sebe. Proč jednoduše nespustí lavinu, která pak zasáhne snad teprve jejich děti nebo vnuky? V materiálních věcech myslí mnozí jen na pozítří. Děti se ještě ani nenarodily a dědictví je již téměř do detailů určeno. Ale v duchovním světě, tam by lidé chtěli, aby se stalo všechno okamžitě, jinak ztratí odvahu. Člověk se vzdá, poněvadž nevěří, že se něco změní. Vezmi si za příklad svého otce. Přivedl do pohybu mnohé, o čem neměl také ani ponětí. Nikdy u něho nic nezáviselo na úspěchu. Jednal prostě tak, jak právě jednat musel.“

Otec prodal tehdy svoje krávy jednomu příteli, u něhož měl záruku, že jsou v dobrých rukou. Pronajal mu k tomu ještě půdu a nastoupil místo jako montér.

A nyní dal výpověď. Kdybych nebyla němá, nebyla bych mohla potlačit výkřik radosti. Představa, že budu mít otce častěji u sebe, byla jednoduše příliš krásná. To určitě Michael, tak často jsem ho o to prosila!

„Milý Michaeli, děkuji ti za to, že dostávám tolik pomoci.“

Otec mě přitiskl ještě jednou pevně k sobě, dal mi polibek a pak se rozloučil. Naposledy musel ještě na šest týdnů pryč, a pak? Ano, co bude pak?

Obsah

Titulní strana

Kapitola první