UKÁZKA Z KNIHY

HERBERT VOLLMANN

NÁBOŽENSKÉ

OTÁZKY

V NOVÉM

SVĚTLE

NADACE STIFTUNG GRALSBOTSCHAFT,

STUTTGART

Předmluva

V době, kdy v německých zemích probíhal zápas o nové duchovní poznání, připomínal Martin Luther svým bližním Kristovo evangelium, že člověk může najít cestu do království Božího sám, bez církve. Požadoval zrušení všech lidských prostředníků mezi Bohem a těmi, kdo jej hledají.

Ukazoval tak svým bližním ztracenou cestu k duchovní svobodě a tedy i k možnosti netušeného duchovního rozmachu, který by býval mohl obrátit osud německého národa k lepšímu.

Většina lidí se však po této cestě nevydala, a tak z tohoto volání po duchovním probuzení povstaly naopak nesváry, spory, rozkoly, třenice a dokonce i náboženské války. Křesťané rychle zapomněli na svobodu svého svědomí a omezili si ducha strnulým myšlením.

Těžce získanou svobodu brzy vtěsnali do pouček, liter a dogmat natolik, že Lessing o dvě století později s lítostí napsal: »Luthere! Ty veliký nepochopený člověče. Tys nás osvobodil od jha tradice: kdo nás osvobodí od nesnesitelného jha litery! Kdo nám konečně přinese křesťanství, jaké by učil sám Kristus!« (Podobenství 1778).

Dnes je duch přikován ke hmotě a natolik omezený, že se může osvobodit již jen s pomocí Boží. Úpadek člověka již pokročil tak daleko, že dnes vyvstávají maně na mysli stejná osudová slova jako před potopou: »Litoval Hospodin, že na zemi učinil člověka, a trápil se ve svém srdci« (1. Moj 6,6).

Hledání Boha se změnilo v hledání nadvlády rozumu, původně zamýšleného jen jako nástroj k životu v pomíjivém světě; lidé se však svobodně rozhodli pozvednout jej na trůn, který patří jedině duchu. Rozum je ta strašlivá šelma ve Zjevení (13,1), kterou viděl Jan vystupovat z moře, ze hmoty.

Hovoří-li se dnes o nové reformaci, reformaci dvacátého století, mělo by se především mluvit o obnově věčného ducha, tedy niterného člověka. Ten se musí osvobodit od pout minulosti, aby se i v cítění a svědomí opět oprostil od nadvlády rozumu.

Tentokrát nejde o nastolení nových dogmat, jež by mohla vést opět k novým rozporům a rozkolům. Dnes, v době mohutných zvratů ve všech oblastech lidského života, jde poprvé v dějinách o samo bytí či nebytí celého lidstva. Zápas dvacátého století je poznamenán touhou po pravdě – po celé Pravdě lidského bytí v tomto stvoření, a konečným cílem tohoto zápasu je pravé poznání Boha. Proto se tento zápas odehrává nad úrovní všech náboženství.

Jedině pokorný lidský duch může v tomto úporném zápase nalézt milostivého Boha.

Vomperberg, září 1995

Bůh nemlčí

Když pozemský člověk zemře, opustí jeho duše pozemské tělo a přestoupí v plném rozsahu na onen svět.

Spolu s pozemským tělem přitom zanikne jeden z nejdůležitějších orgánů, sloužících v tomto světě zde na zemi lidskému duchu jako nástroj: mozek.

V části mozku, zvané velký nebo také přední mozek, se vytvářejí myšlenky, stavební kameny rozumu. Také rozum smrtí zaniká. Je pomíjivý, neboť i místo jeho vzniku – mozek – je pomíjivé. Nic v tomto stvoření, ať již na zemi nebo mimo ni, nemůže svým bytím a působením přesáhnout svůj vlastní druh. Člověk se tak na příklad nemůže proměnit ve zvíře, právě tak nemůže ani zvíře myslet a jednat jako člověk, neboť oba tyto stvořené druhy jsou od samého základu rozdílné. Z toho vyplývá nadmíru důležitý závěr, že rozum může pochopit pouze to, co je pomíjivé stejně jako on sám. Není schopen porozumět ničemu, co je věčné – to jeho druhu prostě chybí. Nedokáže působit jinak než ve hmotnosti, jíž je součástí.

Máme však v sobě něco jiného, co nám dává schopnost poznat ono nepomíjivé, věčné, a dokonce i Boha, co nám i po pozemské smrti zůstává zachováno: lidského ducha, projevujícího se citem, který se také nazývá vnitřní hlas. Cit je částí svědomí. Ví přesně, co je dobré a co zlé. Jeho varovný nebo přisvědčující hlas nelze přeslechnout, pakliže jej člověk chce slyšet. Wilhelm von Humboldt (1765–1835) o tom napsal: »Každý musí být sám sobě soudcem, a také jím je. Neboť kde něco zasluhuje nesouhlas, řekne to vnitřní hlas hlasitěji a zranitelněji, než by to kdy mohla učinit cizí výtka.«

Člověk, který potlačuje svůj cit a spoléhá jen na rozum, zůstává tudíž bez svědomí, jedná a myslí bez ohledu na svědomí. Podle řádu stvoření má duch vládnout a rozum provádět. Přirozené společné působení ducha a rozumu na jejich vykázaných místech můžeme označit jako rozumné. Člověk v průběhu svého vývoje tento přirozený poměr svým svobodným chtěním posunul, stal se »nerozumným«. To je dědičný hřích. Jeho podstatou je nadměrné pěstování rozumu a potlačování ducha.

Z dědičného hříchu vyplynulo v průběhu času selhání lidstva. Potlačený duch a jednostranně vypěstovaný rozum, navázaný na pomíjivé hodnoty, je vlastním problémem lidstva, kolem něhož se vše soustřeďuje. Všechny ostatní problémy jsou teprve následnými projevy tohoto hlavního. Zde je též jediné slabé místo, kde se Luciferovi, Antikristu, daří přimět lidi, aby mu sloužili.

Na úrovni pomíjivosti, tedy ve hmotnosti, dokáže využít ke své Bohu nepřátelské činnosti lidí, kteří se následkem přehnané rozumové činnosti vážou na hmotu.

Příliš velký přepěstěný přední mozek se opakovaně dědí, a s ním i sklon (nikoliv nutnost!) dále potlačovat živého ducha a dávat přednost chtění rozumu, jak to vyjádřil již Pavel: »Ve své nejvnitřnější bytosti (duchu) s radostí souhlasím se zákonem Božím; když však mám jednat, pozoruji, že jiný zákon vede boj proti zákonu, kterému se podřizuje má mysl (rozum), a činí mě zajatcem zákona hříchu, kterému se podřizují mé údy« (Řím 7,22–23).

V tomto nepoměru mezi duchem a rozumem spočívá příčina odvrácení se od Boha. Pak nepřekvapí, jestliže se dnes říká a píše, že základní náboženskou otázkou dneška není již otázka Martina Luthera »Jak naleznu milostivého Boha?«, nýbrž »Je vůbec nějaký Bůh?«.

A lidé se dále ptají: »Jestli je Bůh, jak se mohou dít všechny ty hrůzy, co je denně vidíme nebo prožíváme?«

Ti, kdo se tak ptají, pochybují o spravedlnosti Boží. Měli by uvážit, že původci těchto děsivých účinků jsou lidé sami. Ve svém odloučení od Boha nedbali jeho zákonů, mezi nimi i jednoduchého zákona o setbě a sklizni, z něhož není lidské myšlení a jednání výjimkou. Člověk sklízí vždy to, co zasel svými city, myšlením a jednáním v uplynulých životech nebo v tom nynějším pozemském.

Lidé sice říkají při mnohých příležitostech: »Buď vůle Tvá!«, ale kdo si ujasnil, jak a kde se tato Boží vůle projevuje, aby ji vpravdě z přesvědčení do sebe přijal, ne aby sledoval její účinky brýlemi slepé nebo naučené víry?

Vůli Boží může člověk poznat jen ve stvoření a jeho nezměnitelných zákonech. Existenci a neměnnost těchto zákonů uznává i sama věda, i když popírá jejich původ, vylučuje jej ze svého myšlení a odmítá jej uznat. Nikdo nemůže popřít, že škodíme sami sobě, jednáme-li proti přírodním zákonům. Tyto zákony však patří k řeči Boží. Dodržovat je neznamená nic jiného než plnit vůli Boha a rozumět jeho řeči.

Bůh nemlčí. Jsou lidé – a je jich velmi mnoho – kteří říkají, že Bůh mlčí, že Bůh nechá na sebe čekat, že lidstvo je dnes od Boha vzdáleno. Píší o tom knihy, natáčejí filmy a zakládají na tom celé naučné soustavy.

Co je však to, co se skrývá za všemi těmito názory? Je to neklid nebo strach, že by tomu mohlo přece být jinak? Nebo se jimi má uchlácholit svědomí? Ale právě svědomí nedopřává mnohým lidem klidu. Neboť svědomí lidí se dnes nachází ve stavu tísně. Vznikla z upoutání člověka na hmotu, k níž patří také mozek, sídlo rozumu, a z působení ještě ne zcela potlačeného vnitřního hlasu. Tato tíseň dává tušit, že tomu musí být se vzdálením se od Boha jinak – že je to člověk, kdo se od Boha vzdálil, a to tím, že mezi sebe a svého Stvořitele z vlastní vůle postavil dělicí závoru. On sám se uzavírá duchovní síle, proudící nepřetržitě stvořením od samého jeho vzniku, bez níž člověk vůbec nemůže žít.

Jsou však ještě další síly, účastné vytváření našeho svědomí: pomocníci z onoho světa, kteří nás tiše nabádají, radí nám, napomínají nás a varují. Kdybychom popřáli sluchu jejich hlasu, brzy by naše slabé tušení zesílilo, až bychom nabyli jistoty, že ve skutečnosti je to člověk, kdo k neustávajícímu volání Boha mlčí. Bůh stále mluví k lidem svým stvořením. Celé viditelné a neviditelné stvoření je jeho řečí.

Právě lidé, kteří nevěří ani ve slova bible, ani v Boha, a říkají: »Věříme jen tomu, co vidíme, držíme se faktů, protože těm rozumíme,« už ani nepozorují, že tato fakta mají denně a každou hodinu před očima.

Celé stvoření a s ním Země a příroda jsou skutečnosti, hovořící o Bohu. »Jeho věčnou moc a Božství, které jsou neviditelné, lze totiž od stvoření světa vidět, když lidé přemýšlejí o jeho díle…« (Řím 1,20).

Ve stvoření se zjevuje existence a dokonalost Boží, po níž se dnes teologie ptá a již hledá.

Při pozorování divů přírody, od nepatrné stavby atomu až k ohromným, stejnoměrně se pohybujícím hvězdným světům, se bdělému lidskému duchu zjevuje věčný řád, dokonalý, protože pochází z dokonalosti Boží vůle.

Takový řád se nemohl vytvořit z nějaké neuspořádané pralátky, z chaosu, existujícího již před stvořením světa, nebo snad vůbec z ničeho. Pak by ihned vznikla další otázka: kdo nebo co dalo vzniknout chaosu a zformovalo jej, nebo kdo stvořil řád z ničeho?

Žádná nauka o vzniku světa nemůže dokázat nebo vysvětlit, že svět vznikl »sám od sebe«. Otázka po nejzákladnější příčině, po důvodu, zůstává. Je souznačná s otázkou po Bohu.

Uspořádání stvoření znamená formování, utváření, pro něž je logickou podmínkou síla, jíž se uspořádávání dělo. Pro označení původu této síly je jen jedno jméno: Bůh. To, co z Boha působí, je jeho svatá vůle, Boží vůle. Prochází všemi částmi stvoření, ať již byly vytvořeny ihned, nebo se teprve vyvinuly během dlouhých časových údobí, či jsou ještě ve vývoji.

Otázka »evoluce (tedy vývoj) nebo Boží stvoření«, dnes často kladená v souvislosti s představou o Bohu a jeho stvoření, je chybná. Stvoření totiž obsahuje obojí: prastvoření a vyvinuté stvoření. Obě části stvoření, část stvořená i část vyvinutá, jsou téhož původu – z Boha, neboť je jen jedna síla Boží, z níž se vše utvářelo a vyvíjelo. Vše ve stvoření je podrobeno stejným Božím zákonům.

První stvoření, které vzniklo při slovech »Budiž světlo«, je duchovní prastvoření, ležící pod Božskou sférou. Dějiny sedmi dnů stvoření, jež jsou popsány v bibli v 1. knize Mojžíšově, se vztahují na toto první stvoření a nikoliv na planetu Zemi. Vylíčení stvoření v bibli nemá symbolický charakter, nýbrž objasňuje skutečné duchovní děje, odehrávající se v nezměrných výšinách.

Je logické, že stvořením, které Bůh stvořil na počátku (1. Moj 1,1), tedy nejprve, nemůže být míněna Země, jež je od Boha nejvzdálenější a musela proto až do svého dnešního stavu projít dlouhým vývojem.

V dopise, který napsal Pavel Efezským o Ježíši »Ten, který sestoupil, je tedy tentýž, který také vystoupil nade všechna nebesa« (Ef 4,10) se praví, že mezi Zemí a Božskou sférou, z níž přišel Ježíš, jsou ještě duchovní říše (nebesa). I zde je tedy odkaz, že Země nemůže být součástí prvního stvoření.

Bůh také nestvořil své stvoření »z ničeho«, jak se všeobecně soudí, nýbrž byla to jeho tvořivá síla, vyzařování, které při tvůrčích slovech »Budiž světlo« proudilo ven do prázdnoty bez světla. Vše se pak utvářelo a vyvíjelo z této živé síly. Mnohé staré mýty líčí akt stvoření tak, že nejvyšší bytost vytvářela stvoření ze sebe sama, a to ze svého srdce nebo z jiných částí těla. Toto obrazné symbolické podání znázorňuje zřetelně, že zde byl a ještě dnes existuje »materiál pro stvoření«, že tedy stvoření v žádném případě nevzniklo »z ničeho«.

Je tedy správný jak biblický příběh o stvoření, tak i vědecké poznatky o vývoji světa. Nikdo proto nemusí kolísat ve své víře, neboť i vývoj je Bohem chtěný. Sám lidský duch je toho dobrým příkladem. I když je věčný, nebyl stvořen ihned jako plně vědomý. Musí se teprve z nevědomého »duchovního semene«, »vypuzeného« přirozeným dějem z duchovní říše, tedy ráje, vypracovat v plně vědomou osobnost ve světě, který rovněž podléhá vývoji. V boji s jeho cizími vlivy má nashromáždit zkušenosti a přitom současně svým duchem zušlechťovat své okolí, až postupně uzraje natolik, že se bude moci vrátit do ráje. Bude pak jako ztracený syn, znovu naleznuvší cestu zpět do svého duchovního domova.

Ale i tam je ještě nekonečně vzdálen od Boha. Lidský duch nikdy nemůže předstoupit před svého Boha osobně, neboť On trůní v nepřístupných dálavách. Bůh není tak »blízko«, jak si lidé představují, neboť »Jako jsou nebesa vyšší než země, tak převyšují cesty mé cesty vaše a úmysly mé úmysly vaše« (Iz 55,9). Bůh je lidem blízko jen tehdy, když část z něj, Syn, dlí v pozdějším stvoření, tedy ve světě.

Přesto má člověk schopnost poznávat Boha v jeho díle. Je schopen usuzovat z děl na jejich stvořitele, na jeho dokonalost a vznešenost. Touto cestou má postupně dospět k pravé víře v Boha, k pravému poznání Boha a k vytušení Boží velikosti.

Člověk jako tvor patří k tomuto dílu. Je proto jen přirozené, že se ptá na svého Stvořitele a na jeho díla. Při normálním duchovním vývoji se bude člověk snažit a toužit, aby navázal se svým Stvořitelem spojení. Prožije přitom, že dílo je bezpodmínečně závislé na svém Stvořiteli a že není možné, aby člověk kdy byl nebo se stal tvůrcem nebo mistrem.

Od doby, co je člověk na světě, nosí v sobě touhu. Přinesl si ji jako dědictví ze svého věčného domova – touhu po Světle. Je do něj vložena a vede ho bezpečně k cíli, zůstane-li bdělý. V nálezech a vykopávkách se nachází stále více náznaků a důkazů, že již v šerém dávnověku, dávno před sestavením Starého zákona, lidé vzývali a uctívali nejvyšší bytost. Neboť Bůh zde vždy byl a je.

Dnes je toto hledání a prožívání Boha zasypáno stále rostoucím připoutáním člověka k pozemským věcem. Rozum povýšený na vládce uzavírá cestu k možnostem poznávání. On je to také, kdo tvrdí, že Bůh je mrtev. Mrtvý však není Bůh, nýbrž lidský duch. Ten se nechal svým sklonem k pomíjivému tak zazdít, že je již jako mrtvý. V tomto chmurném stavu nemůže jinak než považovat Boha za mrtvého.

»Bůh je mrtev,« říká dnes již mnoho křesťanů na celé zemi. Tvrdí to dokonce i křesťanští teologové, neboť existenci Boha prý nelze ověřit. Už nás tudíž ani nepřekvapí, slyšíme-li dnes stále více o »křesťanském ateismu«, jakkoli jsou tato slova protismyslná. Jiní opět docházejí ke grotesknímu požadavku, že člověk, výtvor nebo produkt Stvořitele, od něj požaduje důkazy o tom, že Stvořitel vůbec existuje.

Všechny tyto scestné názory jsou mylnými závěry člověka, pro samé stromy nevidícího les. Stojí uprostřed divuplného Božího stvoření, sám je jeho částí, a nepoznává je jako takové, protože si svým připoutáním na hmotu nechává zastřít pohled na to, co je veliké a podstatné, ačkoli se mu to v díle Stvořitelově přímo vnucuje.

Duševní otřesy umožní, aby se sevření hmotou, k níž náleží i rozum, pozvolna uvolnilo tak, aby lidský duch byl opět schopen porozumět řeči svého Boha.

Neboť Bůh nemlčí! Je jen na člověku, jestli jej nemůže slyšet a poznat!

Dějiny stvoření

»I řekl Bůh: Buď světlo! A bylo světlo« (1. Moj 1,3). Po těchto velkých slovech se vylily paprsky přes hranici Božské sféry ven do prázdnoty bez světla. To byl počátek stvoření.

Tyto paprsky sice obsahovaly vše, čeho bylo zapotřebí k vytvoření stvoření, nebyl to však Bůh sám.

Bůh zůstal vně svého stvoření a nerozplynul se v něm, jak hlásá panteismus. Podle tohoto učení má být Bůh přítomen v každé květině, v každém stromě atd. Umělec se ale rovněž nerozplyne v díle, které vytvořil, nýbrž stojí vedle něj. Stejný je i vztah mezi Bohem a jeho dílem, stvořením, vzniklým pouze z Božího vyzařování.

Rovněž se nelze domnívat, že prvním stvořením, které Bůh stvořil, byl bezprostředně ráj lidských duchů nebo Země. Dějiny prvních sedmi dnů stvoření, jak je líčí 1. kniha Mojžíšova, se týkají prastvoření, jež je duchovního druhu a leží pod Božskou sférou. Dějiny stvoření nemají pouze symbolický charakter, nýbrž podávají vysvětlení skutečných duchovních událostí v nezměrných výškách a dálkách.

Nesmíme se též nechat zmýlit tím, že se v líčení děje stvoření užívá slova země. Nelze je vztahovat místně na naši planetu. Označuje ve stvoření »to, co je suché«: »Souš nazval Bůh zemí a nahromaděné vody nazval moři« (1. Moj 1,10). Míní se tím uspořádání v prastvoření, kde se vše vyskytuje v jiném, lehčím druhu než na zemi. Proto již v prastvoření existují hory, lesy, louky, moře, zvířata a lidé v nepředstavitelné kráse a dokonalosti. Jsou vzory pro další duchovní úrovně stvoření, jež vznikly podle tohoto prvního a z nich teprve ta nejspodnější je říše lidských duchů, ráj.

Jestliže v 1. knize Mojžíšově, verš 27 stojí: »Bůh stvořil člověka, aby byl jeho obrazem«, vztahují se tato slova na první lidi v prastvoření, tedy na »prastvořené«. Jsou to ideální duchovní postavy, které nikdy nežily na zemi, předobrazy všeho, co vzniklo později, co se vyvinulo a co se ještě vyvine.

Tito prastvoření, první, od počátku plně vědomí lidé, nejsou snad Božského druhu, nýbrž druhu duchovního. Bůh je stvořil jen podle svého obrazu, nikoli podle svého druhu.

Kolébka lidských duchů je však teprve v hlouběji položené duchovní říši, v ráji. Lidé nejsou ihned stvořeni, nýbrž jsou podrobeni vývoji. Stejně jako existují v přírodě semena a zárodky, existují i duchovní zárodky, jež se nacházejí na nejspodnější hranici ráje. Tyto zárodky nemají ještě žádné vlastní vědomí, cítí však jeho potřebu, nutkání k němu, a to je také to, co je »žene« z ráje. Jinými slovy jsou z ráje »vypuzeny« do níže ležícího pozdějšího stvoření, do světa, skládajícího se z jemnohmotnosti a hrubohmotnosti. Teprve k hrubohmotnosti patří Země.

Pozdější stvoření nevzniklo okamžitě, nýbrž je výsledkem miliony let dlouhého vývoje podle zákonů stvoření, jak to správně zaznamenala věda. Vývoj probíhal přesně v tom pořadí, jak to uvádí biblické vylíčení prvního stvoření: traviny, rostliny, vodní zvířata, ptáci, suchozemská zvířata, lidé. V pozdějším stvoření se vše postupně utvářelo v dlouhém vývoji podle praobrazů stvoření, nebylo tedy stvořeno bezprostředně. Je proto logické, že stvořením, které Bůh stvořil na počátku (1. Moj 1,1), nemůže být míněna Země, nejvíce vzdálená od Boha, a proto procházející dlouhodobým vývojem až po svůj dnešního stav.

Jen ve hmotnosti mohou lidské duchovní zárodky, přicházející z ráje, zkušenostmi a prožitím dozrát v osobnosti. Příležitost k tomu jim poskytuje především země, neboť zde mohou ve vzájemném působení dospět k prožití a uzrávání, které může probudit a podporovat jejich sebeuvědomování. V ráji to není možné.

Jakým způsobem však dostaly lidské inkarnující se duchovní zárodky nástroj z masa a krve, když na zemi ještě nebyly lidské matky pro jejich těla?

Byla to jedinečná, neopakovatelná událost, vyplynulá z pokračujícího vývoje hmotnosti podle zákonů stvoření: duchovní zárodky mužského a ženského rodu se inkarnovaly do vznikajících těl tehdejších nejvýše vyvinutých zvířat a užily je jako most k pozemskému bytí.

Tak došlo k dodnes záhadnému vzniku člověka na Zemi. S věděním o vtělování, o inkarnaci ihned celá záhada mizí. Inkarnace je vstup duše do vznikajícího dětského těla přibližně v polovině těhotenství. Tento postup je stejný i dnes. Tehdy to však byla ušlechtilá zvířata, která posloužila jako prostředníci k příchodu prvních duchovních zárodků na Zem.

Svým duchovním původem je člověk nejvyšším tvorem v pozdějším stvoření, ve světě, a může být proto označován za jeho korunu. Pouze tuto část stvoření, k níž patří také Země, si může »podřídit« a ovládat ji, pokud přísně dodržuje zákony stvoření.

Pokouší-li se někdo sahat na lidskou důstojnost pro přírodně historickou příbuznost člověka se světem zvířat, je to pochybené. Tato příbuznost se vztahuje jen k převzatému zvířecímu tělu, nikoli k obsahu, neboť duch a zvířecí duše jsou dva od základu různé druhy.

Zoolog Thomas Henry Huxley (1825–1895) charakterizoval tuto příbuznost slovy: »Ať vezmeme kterékoliv tělesné orgány primátů, jejich porovnání vede k jedinému výsledku: anatomické různosti, které odlišují člověka od gorily a šimpanzů, jsou menší než ty, jež oddělují gorilu od nižších opic.« (Zeugnisse für die Stellung des Menschen in der Natur, 1963, G. Fischer Verlag Stuttgart.) Je to týž Thomas H. Huxley, který se vyjádřil o opakovaných vtěleních: »Pouze nauka o reinkarnaci by mohla poskytnout obraz života, který by byl spravedlivý.«

Z předchozích vysvětlení vidíme, že vedle prvního stvoření (prastvoření) existuje také vývoj. Ten je Stvořitelem chtěn a předvídán. Dějiny stvoření v první knize Mojžíšově (Genesis) se nesmí vykládat tak zúženým způsobem, jako by existovalo jen okamžitě vytvořené stvoření; na druhé straně nelze z Darwinovy nauky jednostranně vyvozovat pouze existenci vývoje (evoluce). Ve stvoření existuje obojí.

Ani člověk není z vývoje vyňat. Vývoj začíná tehdy, když lidský duchovní zárodek opouští ráj a probouzí své dřímající ušlechtilé a čisté schopnosti, a vrcholí sebeuvědoměním své osobnosti se svobodnou vůlí, která ovšem vyžaduje plnou zodpovědnost.

Člověk tvoří spojovací článek mezi duchovní říší a světem hmotnosti. Může mu zprostředkovat záření duchovního druhu a zušlechťovat jej.

A až se jednou bude smět vrátit do svého duchovního domova – do ráje – jako duchovně plně vyvinutá a zralá osobnost, zůstane pozdější stvoření i nadále polem jeho působnosti. Vlastními zkušenostmi je důkladně poznal a bude proto schopen pomáhat z ráje při jeho výstavbě. V této činnosti spočívá základní smysl života. Předchozí pobyt v pozdějším stvoření slouží pouze k vývoji; v něm má člověk získat úplnou zralost své osobnosti a jedině ta mu také umožní vědomý návrat do ráje, aby směl věčně spolupůsobit ve stvoření.

Pozdější stvoření, svět hmotnosti, byl dodatečně stvořen podle prastvoření jako svého vzoru. Skládá se ze sedmi ohromných samostatných světových částí, vzniklých v různých ohniscích záření v průběhu dlouhých časových období a obíhajících v obrovském koloběhu.

Každá tato světová část stvoření má své jméno. Ve Zjevení Janově jsou označovány jako obce, tedy světové obce Efezus, Smyrna, Pergamos, Thyatira, Sardes, Filadelfia a Laodicea (Zj 1,11). Každá světová obec má jako strážce jednoho z andělů.

Velikost těchto světů ani vzdálenost mezi nimi si nedokážeme představit. Stačí se zahledět do našeho vesmíru. Vše, co můžeme objevit pomocí nejvýkonnějších a nejlepších přístrojů – ty miliardy hvězd nepředstavitelných velikostí a vzdáleností – patří ještě ke světovému souboru Efezu. V něm se pohybuje nepatrný bod, naše Země, oběžnice Slunce.

Pozemský člověk se svým pozemským tělem se nikdy nemůže dostat do jiné části světů. Jenom duch se může inkarnovat do jiného, tam existujícího těla, které je více nebo méně hutné než naše hrubá hmotnost.

Ačkoliv se z poselství světovým částem (Zj 1,20–3,22) nedovídáme, zda v naší světové části jsou kromě Země ještě další obydlené hvězdy, můžeme z něj přece usoudit, že i v jiných světových částech jsou nebeská tělesa, na nichž žijí lidé, kteří zhřešili stejně jako lidé na Zemi. Je samozřejmé, že tito lidé nemají žádné fantastické postavy, nýbrž stejné postavy jako pozemští lidé. Vždyť lidská podoba je charakteristická pro lidský duchovní druh v celém stvoření a podle ní se utvářejí i příslušné záhaly.

Milost Boží

I když je zákon zpětného působení (zákon o setbě a sklizni) přísný a neúprosný stejně jako všechny ostatní zákony ve stvoření, byla do něj vetkána milost Boží. Teprve ta vůbec dává člověku možnost odčinit přestoupení Božího zákona nebo přikázání, tedy odčinit vinu, hřích, jakmile prožitím pozná své nesprávné chtění a v trvalém úsilí se obrátí k dobrému. To je milost Boží, jíž se mnoho lidí marně snaží porozumět. Snad jim v pochopení brání i popírání možnosti opětovného vtělování lidského ducha, tedy Bohem poskytnuté možnosti opakovaných pozemských životů, v mnoha případech tolik nutné pro odčinění viny.

A přece je tato Boží milost – v protikladu k nemilosrdnému luciferskému principu pokušení a svádění lidských duchů ke hříchu – pro lidské chápání nesmírně obsáhlá a veliká. Bez této milosti vykoupení by se člověk nikdy nedokázal osvobodit od tíhy svých hříchů. Musel by je nést věčně.

Zákon o vyrovnání mezi dáváním a braním, na který Ježíš poukázal slovy »Blaze tomu, kdo dává, ne tomu, kdo bere« (Sk 20,35), odpovídá na otázku, zda se Boží milost uděluje bez jakýchkoliv podmínek, nebo je vázána na plnění Božích přikázání.

Lidský duch za tuto milost musí něco dát jako vyrovnání, jako protihodnotu: důvěru v Boha a v jeho vůli, úzce spjatou s plněním jeho zákonů a přikázání. Důvěra je základem pro Boží pomoc, pro jeho »odpouštějící milost«.

Pojem milosti se tedy nesmí chápat jednostranně. Odpuštění nelze dosáhnout pouze vírou, jestliže za ní nenásleduje dobrý skutek.

Jestli se naopak člověk poctivě vynasnaží propůjčit svým citům a myšlenkám čistotu, může zažít i mimořádnou milost Boží, jež se projeví následným rozvázáním čekající zlé karmy ještě dříve, než se může začít naplňovat. Časem si tak vytvoří stále čistší jemnohmotné okolí, které se nakonec zcela jistě musí projevit i ve všem pozemském.

Pozvolna si tak uvolní svá temná pouta, naplní okolí svěžími, pozitivními duchovními proudy a dosáhne tak zmírnění nebo úplného rozkladu vracejících se temných karmických proudů. Nakonec se pak odpykání odehraje již jen symbolicky, »náhodou« je provázeno souhrou šťastných okolností‚ nebo zažijeme situace, o kterých bychom mohli říci, že to mohlo dopadnout hůř. Pocítíme přitom vnitřní ulehčení, jako kdyby nás právě minulo něco hrozivého, nebezpečného.

Také v tom prožíváme jeden z mnoha projevů milosti, kterou nám Stvořitel ve svých zákonech daroval.

Další milostí je vůbec možnost pobytu lidského ducha v tomto nádherném stvoření, aby v něm svým svobodným chtěním dozrával v plně vědomou osobnost. To se může odehrávat v plné harmonii a radosti. Neboť utrpení a bolesti k tomu není zapotřebí, ty sem vnáší jedině člověk. Bůh je nechce.

Jak často prosíme, aby na nás spočívala Boží milost. Ale přemýšleli jsme již někdy o tom, v čem Boží milost spočívá?

O autorovi

Herbert Vollmann

Herbert Vollmann se narodil roku 1903 v Německu ve městě Altena, absolvoval vzdělání v oboru ekonomika a obchod a zpočátku v tomto oboru pracoval. Poté, co v hledání duchovních hodnot dospěl k Poselství Grálu »Ve světle Pravdy« od Abd-ru-shina, učinil tuto knihu základem svého života. V roce 1934, ve svých 31 letech pak přesídlil do Osady Grálu na Vomperbergu v Rakousku, do blízkosti autora knihy. Vedle pedagogických úkolů ve škole na Vomperbergu pracoval v hospodářské správě osady, a to až do jejího nuceného vysídlení v roce 1938 po připojení Rakouska k nacistickému Německu. Na Vomperberg se znovu vrátil po válce a v následujících desetiletích zde působil ve vedoucí pozici po boku vdovy Marie Bernhardtové, později jejích dětí Alexandra a Irmingard. Zemřel ve věku 96 let v roce 1999.

V soukromém životě byl manželem Marie-Elisabeth (1912–2002), nejmladší dcery Marie Bernhardtové.

Kromě své činnosti v Osadě Grálu zanechal značný počet duchovně orientovaných spisů, o čemž svědčí i toto jejich souborné vydání.

V letech 1934–1938 pracoval Herbert Vollmann v Abd-ru-shinově blízkosti. O této době píše:

»Dalo mi to příležitosti k nezapomenutelným osobním rozhovorům s Abd-ru-shinem, jež se týkaly důležitých témat minulosti, současnosti i budoucnosti a byly pro mé spisy stěžejní. Doufám, že v nich hledající lidé naleznou mnohé, co je podnítí k přemýšlení a co jim pomůže při hledání Pravdy.«

Předkládaná kniha je jednou ze čtyř svazků jeho spisů. Autor je vydal nejprve v 70. letech ve formě kapesních brožur; česky vyšly v zahraničí pod názvy Brána se otevírá, Co stojí za tím, Svět, jaký by mohl být a Vědění pro svět zítřka. Herbert Vollmann tyto spisy v polovině 90. let přepracoval a rozšířil do dnešního tvaru.

Čtenář si jistě povšimne, že se autor vyjadřuje v knihách stručným, přímočarým způsobem bez nadbytečných slov, přitom však velmi srozumitelně. Mnohé z toho, co dnes tísní jako složité a obtížně zodpověditelné problémy světonázoru nebo všedního života, se rázem stane srozumitelným a zapadne do obrazu věcí kolem nás, jakmile se to osvětlí z hlediska vědění o moudrém uspořádání světa.

Další autorovy spisy

Předkládaná kniha je součástí čtyřsvazkového souboru, který autor přepracoval a vydal v letech 1993–1995. Přehled souborného vydání čtyř knih Herberta Vollmanna:

Svazek 1: Poutník světy

Z obsahu:

Odměna a trest v zákonech stvoření / Svobodná vůle / Existence duše po smrti / Pomocník z onoho světa / Dědičný hřích / Krev jako osobní průkaz / Pohlavní síla / Odkud pochází zlo / Více porozumění pro bližního / Člověk, tvor agresivní / Bůh a jeho stvoření / Ctnosti

1. svazek vyšel česky v roce 2010

Svazek 2: Náboženské otázky v novém světle

Z obsahu:

Bůh nemlčí! / Dějiny stvoření / Královna nebes / Vina z Golgaty / Prázdný hrob / Pozouny světového soudu / Přelidnění – příčina a řešení / Třetí říše (proroctví) / »Když však přijde Syn Člověka« / Nová smlouva / Učitelé lidstva

Svazek 3: Nové vědění pro dobu obratu světů

Z obsahu:

Obrat světů / Příroda má vždy pravdu / Co je štěstí / Většina rozhoduje / Tajemství sfingy / Hvězdy a osud / Zahradní trpaslíci / Inkarnace v minulosti, přítomnosti a budoucnosti

České vydání se připravuje

Svazek 4: Pohled do jiného světa

Z obsahu:

Pravda a moudrost v příslovích a rčeních / Hřích proti Duchu Svatému / Ani ten nejzbožnější nemůže žít v pokoji, nelíbí-li se to jeho zlému sousedovi / Mluvit do svědomí / Daruj někomu rybu… / Když je nouze nejvyšší, pomoc Boží nejbližší / Číslo, podstata všech věcí / Generační konflikt / Padlý archanděl / Co je pravda? / Světový soud / Budoucí říše míru

České vydání se připravuje

Knihy si můžete objednat přímo ve vydavatelství Integrál Brno, Nováčkova 26, 614 00 Brno, telefon/fax 545 213 964, v internetovém obchodě www.integralbrno.cz anebo v knihkupectvích.

WWW.INTEGRALBRNO.CZ

Nadace Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

Obsah

Titulní strana

Předmluva

Bůh nemlčí

Dějiny stvoření

Milost Boží

O autorovi

Další autorovy spisy