UKÁZKA Z KNIHY

100 odpovědí

na životní otázky

Werner Huemer

nadace Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

Předmluva

Existuje život po smrti? Je skutečně pravda, že my lidé žijeme na Zemi vícekrát? Je osud spravedlivý, ačkoliv to tak někdy nevypadá? A existuje vyšší vědomí, z něhož vzešlo všechno, co existuje, a které vede naše osudy… existuje Bůh?

Tyto „poslední otázky života“ si pravděpodobně položí někdy ve svém životě každý. Ve snaze nalézt na ně odpovědi se během historie rozvinulo mnoho filosofických a náboženských konceptů. A přece v tomto ohledu nepanuje jistota ani dnes, v éře informací 21. století. Člověk může věřit v život po smrti, v reinkarnaci, ve spravedlivý osud a v Boha, nebo to vše odmítat. Vážně a bez předsudků se však na tato témata stěží vedou věcné diskuse. Dokonce ani v otázce, zda my lidé vůbec můžeme na nejzásadnější otázky života nalézt odpovědi, nepanuje jednota. Většina lidí vychází otevřeně nebo mlčky z toho, že to není v našich silách.

K této většině nepatřím. Když jsem začal – nyní je tomu již několik desetiletí, byl jsem tehdy na prahu dospělosti – hlouběji přemýšlet o životě, měl jsem po různém tápání a hledání v rozmanitých naukách štěstí, že jsem narazil na dílo „Ve světle Pravdy – Poselství Grálu“, které tvoří základ uceleného světového názoru. Přednášky jeho autora Abd-ru-shina (občanským jménem Oskar Ernst Bernhardt, 1875–1941), shrnuté v Poselství Grálu, mi přinesly odpovědi na mnoho nevyřešených otázek, vykreslily logický celkový obraz stvoření, který je pro mě dodnes přesvědčivý, a především podporovaly kritické myšlení, jež bylo pro mou další životní cestu velmi prospěšné. Neboť ten, kdo se vydá hledat pravdu a poznání, musí počítat s tím, že se bude setkávat i s všemožným myšlenkovým plevelem. Pokud je připraven akceptovat i skutečnosti, které nepasují do etablovaného materialistického světonázoru, setká se žel často s náboženským fanatismem, esoterickými polopravdami nebo vágními konspiračními teoriemi.

Ale i když důležité odpovědi nalezne, samozřejmě tím hledání pravdy nekončí. Protože čím vědoměji a nezávisleji dokáže člověk život prožívat, tím pozoruhodnějším způsobem se život demonstruje, tím velkolepější se ukazují být možnosti vlastního vývoje a tím bezvýznamnější se zdá být vlastní vědění.

Přesto však bylo a je pro mě jako šéfredaktora časopisu „GralsWelt“ (česká edice nese název „Svět Grálu“) obšťastňujícím úkolem hledat stále nové mosty mezi přírodními vědami a náboženstvím, nebo poznávat lidi, kteří v určitých oblastech mohou zprostředkovat cenné poznatky. Za všechny bych chtěl na tomto místě uvést alespoň Dr. Elisabeth Lukasovou, která je v německy mluvících zemích zřejmě nejslavnější žákyní Prof. Dr. Viktora Frankla (1905–1997), jehož duchovně a hodnotově orientovaná „logoterapie“ je v souladu s obrazem člověka, jak jej vykresluje Poselství Grálu. Při práci na odpovědích na některé otázky v této knize, které vyžadovaly konkrétní životní pomoc, mi podněty od Dr. Lukasové velmi pomohly.

V této knize jsem převážně vycházel z odpovědí na otázky a textů, uveřejněných v časopisu „GralsWelt“ v letech 1996 až 2010. Částečně jsem při zpracování a aktualizaci těchto „stavebních kamenů“ využil odpovědí na otázky, jež se vyskytly na veřejných přednáškách. Texty jsem rozdělil do osmi hlavních témat a celou knihu do dvou velkých částí. První se zabývá otázkami, týkajícími se bezprostředně lidského bytí a životní cesty: smrt a převtělování, vědomí a osud, zdraví a životní pomoc. Druhý díl nese název „Bůh a jeho stvoření“. Zde jsou převážně shrnuta témata, která bychom mohli přiřadit k oblasti „náboženství a světonázor“, protože přesahují osobní životní cesty jednotlivců.

Doufám, že se mi podařilo vypracovat jasnou hlavní linii a poskládat jednotlivé odpovědi na otázky do smysluplného celkového obrazu, který čtenáře povzbudí k tomu, aby se sám důkladněji zabýval dílem „Ve světle Pravdy – Poselství Grálu“. To totiž především vybízí k tomu, aby se člověk (znovu) vydal hledat Pravdu.

Vědomí existence logických odpovědí obšťastňuje a oživuje, a s rostoucím poznáním se vynořují další otázky. Duch, tedy jádro osobnosti člověka, hledající ve věcech smysl, tak rozpíná křídla a svět kolem sebe vidí rozzářený v novém světle.

Protože každé nové vědění požaduje i vyvození důsledků, zde tedy především práci na sobě samém, přeji vám na vaší vlastní cestě za poznáním nejen mnoho dobrých a konstruktivních myšlenek, ale i rozhodnost a snad i odvahu opouštět staré cesty ve prospěch těch nových.

Werner Huemer

Ditzingen, 2010

Navazující publikace

V návaznosti na odpovědi této knihy naleznete také tipy na tituly, které jednotlivá témata dále rozvádějí. Všechny publikace vydala nadace „Stiftung Gralsbotschaft“ ve Stuttgartu, nebo nakladatelství Integrál Brno (www.integralbrno.cz). Bližší informace naleznete v aktuální knižní nabídce nakladatelství Integrál Brno.

ČÁST 1

Člověk a jeho životní cesta

Člověk a jeho životní cesta

Smrt a onen svět

Kde je má žena teď, po své smrti?

Moje žena nedávno zemřela. Kde je teď, po své smrti? Může mě vidět? Setkám se s ní později znovu? Je možné s ní navázat kontakt?

Smrt pro člověka neznamená konec, nýbrž jen přechod do jiného světa, všeobecně označovaného „onen svět“ a ležícího mimo vnímání našich tělesných smyslů. Spolu s lidskou duší se od pozemské tělesné schránky odpoutá také vědomí člověka.

Během tohoto procesu a krátce poté se zesnulý člověk ještě zdržuje ve svém dosavadním pozemském okolí. Může přitom také prožívat mnohé z toho, co se kolem něj děje, a může vnímat úmysly a myšlenky pozůstalých, s nimiž byl spojen.

Smrt je zrozením do jemnohmotného světa. Tento děj je ve většině případů příjemným zážitkem. Lidé, kteří zažili stav blízké smrti a byli opět oživeni, často vyprávějí, že viděli přicházet své zemřelé příbuzné, aby jim usnadnili jejich „krok přes práh“.

Po této přechodné době se zesnulý dostává do onoho světa, který přesně odpovídá jeho vnitřnímu životu, tedy jeho myšlenkovému a citovému světu. Mohli bychom říci, že to, co na Zemi vnímáme jako náš duševní vnitřní svět, se po smrti stane reálným světem vnějším. Nebo bychom mohli hovořit také o různých úrovních onoho světa. Vlastní stav naší duše pak rozhoduje o tom, co nás po smrti čeká a v jakém okolí budeme pokračovat v duchovní vývojové cestě. Jsme to tedy my sami, kdo si připravuje „nebe“ nebo „peklo“.

Spojení s lidmi, kteří přešli na druhou stranu, je možné navázat prostřednictvím snů i vědomých myšlenek. Proto můžeme dobrými myšlenkami podporovat milovaného zesnulého na jeho další cestě.

Opětovné setkání s člověkem, s nímž se člověk zde na Zemi cítil niterně spojen, je po smrti možné, ale o další společné životní cestě rozhoduje vždy duševní stav obou.

Již dříve existovaly a stejně i dnes se objevují pokusy navazovat kontakt se zesnulými prostřednictvím médií. Od nich však zrazuji, protože jsou příliš nebezpečné. Pokus o navázání spojení za každou cenu může vést ke vzniku pout a psychických problémů s negativním dopadem na duši.

•

Další publikace z našeho vydavatelství k tomuto tématu:

Herbert Vollmann: „Poutník světy“ (1. svazek souborného vydání)

Richard Steinpach: „Jak to, že žijeme po smrti, a jaký smysl má život“

Existuje vědomí po smrti?

Mám velký strach ze smrti a ze ztráty vlastního vědomí po smrti. Nemám žádné vzpomínky na dřívější životy, a tak si ani neumím představit, že bych se znovu narodil v jiném těle. Může člověk o tom všem skutečně něco vědět, nebo si svou vírou v život po životě či v převtělování jenom něco namlouváme?

Strach ze smrti je velmi rozšířený, protože v naší společnosti je toto téma většinou tabu, a kdo o ní přemýšlí, zůstává se svými myšlenkami sám. Navíc materialistický světonázor, který v současnosti převažuje, strach dále zvětšuje. Pokud lidé věří, že člověk je jen tělo, tedy souhrn kůže, svalů, kostí, orgánů a mozkových buněk, je samozřejmě nasnadě otázka, co z něj, tedy z člověka, vlastně může zůstat, když se po smrti přece všechno rozpadá.

Domněnka, že člověk je jen tělo, však při bližším posuzování nemá žádný reálný podklad. Tuto představu vyvrací už jen skutečnost, že máme „vnitřní svět“ nebo „vnitřní život“. Tedy že například dokážeme milovat nebo vnímat krásu. Všechno typicky lidské je nemateriální povahy. Pomyslete třeba jen na svou schopnost poznávat a uvědomovat si. Vaše vědomí, Vaše „já“se přece nemění s obnovováním tělesných buněk. Ani nestárne, nýbrž prochází procesem zrání a vývoje na základě vlastních životních zkušeností. V procesu uzrávání vědomí spočívá také smysl našeho života, a tento proces smrtí těla nekončí.

Vámi nastolená otázka vzpomínek souvisejících s reinkarnací má vícero aspektů. Jednak je nutné rozlišovat mezi „pamětí“ (= více nebo méně rozvinutý registr, skladiště v mozku) a „vzpomínkou“ (= duševní zkušenost, kterou lze za denního vědomí vyvolat z paměti). Ztráta paměti ještě neznamená ztrátu vzpomínek, a už vůbec ne ztrátu vědomí. Schopnost uchovat vzpomínky je duchovně-duševní vlastností a jako taková nemá nic společného s tělesným mozkem. Nemateriální duše – a s ní i vědomí – existuje po tělesné smrti dál.

Víra v život po smrti se tedy může stát pevným přesvědčením, zahloubá-li se člověk do této problematiky a spojí si ji s vlastními zážitky a zkušenostmi. Proto by bylo přínosné, kdyby se téma smrti již přestalo tabuizovat. Pak by možná v naší společnosti získala na váze i ta mnohá svědectví o zážitcích z onoho světa, jež jsou již po desetiletí zaznamenávána v rámci výzkumu umírání, a také líčení lidí, kteří si přece jen na svůj minulý život vědomě vzpomínají.

•

Člověk a jeho životní cesta

Zdraví a pomoc pro život

Jak se mám vystříhat špatných myšlenek?

Jsem si vědom působení myšlenek, nedokáži však mít stále jen dobré myšlenky. Jak se mohu špatných myšlenek vyvarovat? Začnu-li bojovat proti myšlenkám a emocím, které vlastně nechci, dostávají se často o to víc do popředí.

Člověk se v zájmu vlastního vývoje a ve smyslu lásky k bližnímu může a má snažit, aby své myšlenky řídil pouze budujícím, dobrým, podporujícím směrem, aby tedy, jak se říká, „myslel pozitivně“ – byť je to ve světle pozitivní a negativní polarity ve stvoření poněkud nepřesně vyjádřeno. To povede dřív nebo později ke změně jeho vlastního postoje. Stane se pak pro své spolubližní příjemnějším společníkem a i sám se bude cítit lépe. Zvykne-li si vidět krásu a dobro namísto nedostatků a chyb, je-li jeho smýšlení optimistické a je-li připraven vytěžit z každé situace to nejlepší, otevřel tak aspoň z dlouhodobého hlediska brány k životnímu štěstí. Vždyť co z nás vychází, to se k nám ve stejném druhu vrací zase zpátky.

„Pozitivně myslit“ ovšem obvykle dokážeme jen do určitých mezí. Mohou se vyskytnout situace, v nichž „vypěníme zlostí“ nebo nám „přeteče pohár“. Například nám žádosti, záliby nebo vnitřní sklony vnutí myšlenky, které bychom raději ani nechtěli považovat za vlastní. Nebo můžeme mít zážitky jakoby automaticky vyvolávající určité nemilé myšlenky. Jestliže potom člověk začne proti svým myšlenkám bojovat, přeroste boj rychle v hloubání. Myšlenková energie pak už jen krouží kolem toho, co nemá být – a posiluje to. Boj myšlenek proti myšlenkám nemá výhled na úspěch. Důsledkem je často jen „efekt protržené hráze“. Člověk si kolem nechtěných myšlenek postaví silnou zeď, ale zadržované myšlenky ji přece jen násilně prorazí, znovu se ohlásí špatné svědomí, a myšlení zůstane zapnuté v „režimu hloubání“.

Co tedy dělat? Důležitá zásada zní: Nebojovat proti špatnému, ale podporovat dobré! Přitáhnou-li mraky neoblíbených myšlenek, tak jsou prostě tu – a potáhnou zase dál, o to rychleji, čím méně pozornosti jim budeme věnovat.

Přitom je důležité poznání, že naše myšlenky – to nejsme my sami. My máme myšlenky, stavíme myšlenkové světy a pohybujeme se v myšlenkových dráhách, ale sami nejsme našimi myšlenkami. Myšlenky jsou povzbuzovány a oživovány naším vnitřním chtěním, usměrňující silou našeho cítění. Hoří-li v nás touha po krásném, pak za tímto chtěním automaticky následují stejnorodé myšlenky. Cit je krbem myšlenek. Proto je tak důležité, abychom tvrdohlavě nemysleli nějakým předsevzatým způsobem „pozitivně“, nýbrž udržovali v čistotě především nejniternější formující sílu v nás, cit, který vytváří myšlenky a vysílá je na určitou cestu. Z našich rozhodnutí a jednání vychází náš postoj, a podle něj se zase formují naše myšlenky. Klíč k zamezení špatných myšlenek spočívá za a nad naším myšlením.

•

Další publikace z našeho vydavatelství k tomuto tématu:

Martin Schott: Tajemná moc myšlenek (Edice Svět Grálu)

Jak člověk dosáhne v životě štěstí?

Mám jednoduchou otázku: Jak mohu být v životě šťastný?

Odpovídat na nejjednodušší otázky je někdy nejobtížnější. Člověk často spojuje s pojmem „štěstí“ stav spokojenosti a radosti ze života, dostavující se například po mimořádné události – třeba po milionové výhře v loterii nebo neobvyklém daru. Avšak toto „náhodné štěstí“, vzniklé náhlým dotekem nečekané události, má většinou jen krátké trvání. Člověk brzy začne hledat štěstí nové a trvalejší.

Ve skutečnosti však právě neustálé usilování o štěstí k vytouženému cíli nevede. Štěstí není samo o sobě cílem, jehož může člověk dosáhnout stejně snadno, jako se dojede na nádraží, stačí sedět ve správném vlaku. Štěstí je kvalita prožívání. Dostaví se samo od sebe, jestliže život „ladí“, jestliže jej naplňujeme smyslem a zaměříme na cíl, jestliže probíhá uspořádaně a není provázen ani přetěžováním, ani nevytížením sil – a především: jestliže máme před očima nejen vlastní blaho, ale i blaho svých bližních.

Na tomto životním zaměření můžeme a přirozeně i máme pracovat, v něm spočívá i náš duchovní vývoj – a ono nám jako vedlejší produkt přinese skutečně trvalý stav štěstí. Samozřejmě ne v podobě záruky, že už v životě nemusíme čekat obtíže a krize. Náš postoj se však stane svobodnějším, optimističtějším, laskavějším, respektujícím, stane se postojem člověka, radujícího se ze života.

Kromě tohoto „stavu štěstí“ existuje ještě hlubší podoba štěstí, ta nejhlubší, a to blaženost. Ta se týká především nejniternějšího jádra naší osobnosti, ducha. Pociťujeme ji s přibývajícím poznáním Boha ve vědomí, že jsme jako děti Boží ve stvoření chráněni, ve vděčnosti, že smíme žít a prožívat.

Takový postoj se nerozvine ze dne na den a nepřichází sám od sebe. Trvalé štěstí je vždy výsledkem vlastního úsilí, je odměnou za vědomý život ve smyslu lásky k Bohu a k bližnímu. To se nezdaří bez námahy – ale v poctivém snažení se může takový život podařit. A tím se to také „poštěstí“.

•

ČÁST 2

Bůh a jeho stvoření

Bůh a jeho stvoření

Bůh a jeho působení

Kdo nebo co je Bůh?

Již mnoho let se zabývám otázkou: Co je Bůh? A odkud se ví, jestli je to, co se o něm učí, taky pravdivé? Získal jsem dojem, že všechny představy o Bohu vymyslely vynalézavé hlavy, aby si svými náboženskými naukami zajistily příjem a respekt. Předstírají přitom, že mají vědění a napojení na prameny normálnímu člověku nepřístupné.

Bůh je původem života a všeho existujícího. Pojem „Bůh“ popisuje hybnou sílu, z níž vzešlo celé stvoření.

O otázce, zda Bůh existuje či ne, se dodnes vášnivě diskutuje. Pro mnoho nábožensky orientovaných lidí je dostatečným důkazem vyššího, milujícího vědomí již sama skutečnost, že jim byl darován život a že jej smí vědomě prožívat. Tito lidé spojují pojmy jako etika, morálka, vědomí odpovědnosti a lásky k bližnímu se svou religiozitou a považují vztah k Bohu za ústřední aspekt lidského bytí. Ateisté naproti tomu zdůrazňují, že mírumilovné, nápomocné, konstruktivní soužití nemá nic společného s vírou v Boha a že v historii to byl často právě boj o náboženské otázky, co lidem a národům přinášelo velké a zbytečné utrpení.

Pomocí vědy a jejích dnešních výzkumných metod nelze na otázku existence Boha odpovědět. To ostatně neudivuje: Lidský rozum jako produkt hmoty přirozeně není vhodným nástrojem k pochopení a dokazování něčeho, co stojí nad pozemským světem. Jako „nástroj“ k poznávání Boha nám proto zůstává jen cit, protože jím nehovoří rozum vázaný na tělo, nýbrž živoucí duch.

Cit je spojen s prožíváním. Neexistuje tedy objektivně vědecký důkaz Boha, zato však důkaz subjektivně prožitelný. Kdo ve svém nitru vytušil a poznal existenci toho, co spočívá za a nade vším stvořeným, nehledá již, naplněn tímto poznáním, žádný další důkaz.

Avšak právě skutečnost, že poznání Boha musí navždy zůstat v subjektivní rovině, a tedy se vymyká kontrole zvenčí, vedla dodnes mnohokrát k dramatickým chybám, kvůli nimž mnozí lidé zpochybňují náboženství jako takové. Žel je pravda, že náboženské nauky a vyznání často sloužily a slouží touze po moci jednotlivců.

Kromě toho vývoji k ateismu nahrává i mnoho dodnes běžných představ Boha – vzpomeňme jen na obrazy starého vousatého pána v kněžském rouchu – protože kriticky myslící lidé v takového Boha nemohou při nejlepší vůli věřit.

Proto by bylo užitečné hodit konečně přes palubu všechny ty představy o božství s lidskými vlastnostmi a hledat tu sjednocující pravdu, která spojuje moderní vědecký obraz světa s vědomím, že nad námi působí milující, vedoucí, vědomá síla a dává našemu životu cíl a smysl.

•

Další publikace z našeho vydavatelství k tomuto tématu:

Herbert Vollmann: „Náboženské otázky v novém světle“ (2. svazek souborného vydání)

Jak dosáhne člověk poznání Boha?

Věřím, že jakožto člověk jsem tvor, jemuž byl vyšší bytostí darován život. Ale jak dosáhnu přesvědčení o existenci Boha? Dodnes o tom přece neexistuje žádný vědecký důkaz.

Jako lidé máme pouze možnost přiblížit se Stvořiteli svým citem. Právě cit je to, co nám umožňuje rozpoznávat krásu, ušlechtilost, vznešenost, jíž je protkáno celé stvoření. Cit v nás vyvolává touhu po vývoji a zdokonalování a dává našemu životu cíl a směr. Cit nám umožňuje vyciťovat existenci Boha, a to v místě, kam nemá rozumové vědění přístup: v hloubi srdce.

Skutečná víra v Boha není tedy věcí rozumu, nýbrž věcí citu.

Žel se však stále znovu ukazuje, jak nejistým základem náš lidský cit je. Kvůli přehnaně vypěstovanému rozumu jsme se odnaučili cit používat.

Cit je často zaměňován s pocitem, také může být zatížen předsudky nebo zakalen představami pocházejícími z přání. Otázka, kolik dnešních lidí má vůbec ještě schopnost čistě a jasně vyciťovat, je tedy zajisté oprávněná.

Jak tedy nalezneme cestu zpět k Bohu, zpět k tomu cituplnému povědomí, jež nám Ježíš kladl na srdce slovy „Buďte jako děti“?

Z mého pohledu jsou zapotřebí dvě věci: Zaprvé máme v životě zase cíleně poskytovat více prostoru cituplným chvilkám. Může to být péče o trpící či doprovod umírajících v jejich posledních chvílích, nebo jednoduše budeme věnovat více času a náklonnosti dětem. Vše, co se děje z lásky a spojuje nás se životy ostatních lidí, je cenné. Rovněž chvíle, věnované rozjímání nebo modlitbě. Citu můžeme dát prostor i tak, že budeme pěstovat smysl pro krásu, vztah k různým formám umění nebo opustíme dobře známou každodenní rutinu, řízenou jen rozumovými předsudky, a vyrazíme po nových životních cestách.

Na tomto místě samozřejmě nemůžeme dávat přesné recepty, co dělat, aby naše oči začaly zase po dětsku zářit, protože konkrétní úkoly a možnosti nabízí vždy život sám. Na nás je, abychom svému vlaku správně přestavili výhybky.

Stejně jako prostor pro procítěné chvíle je na cestě k poznání Boha důležité i rozšiřování vědění, vedoucí k novým myšlenkám a k vybřednutí ze starých omylů, překážejících přirozenému, jasnému cítění. Jak dokazuje Poselství Grálu, existuje zcela logické vylíčení Božího působení, které odpovídá jak naší potřebě logiky a důslednosti, tak i hluboce lidské touze po poznání bytí a působení Boha.

•

Obsah

Titulní strana

Předmluva

Navazující publikace

ČÁST 1: Člověk a jeho životní cesta

Smrt a onen svět

• Kde je má žena teď, po své smrti?

• Existuje vědomí po smrti?

Zdraví a pomoc pro život

• Jak se mám vystříhat špatných myšlenek?

• Jak člověk dosáhne v životě štěstí?

ČÁST 2: Bůh a jeho stvoření

Bůh a jeho působení

• Kdo nebo co je Bůh?

• Jak dosáhne člověk poznání Boha?