Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Meredith Duran: Spoutáni láskou

Vydání první

Copyright © 2009 by Meredith McGuire

Originally published by Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1843. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bound by Your Touch

vydaného nakladatelstvím Pocket Star Books, New York, USA, v roce 2009

Český překlad © 2014 Dana Šimonová

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 Jon Paul

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-874-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-917-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Meredith Duran

Spoutáni láskou

(ukážka)

Matce a otci,

jejichž povzbuzení je mi největší posilou.

Poděkování

Během psaní této knihy se akumulovala má vděčnost v přímé úměrnosti k počtu slov. Takže 96 000 díků patří následujícím lidem: Steveovi za jeskyně, psí přehlídky a povzbuzení, když jsem ho nejvíc potřebovala, i za hlavní zázrak; Janine, mé výjimečně kritické partnerce, jejíž hluboký vhled vyjasnil mé názory v úhelném okamžiku; navždy nejlepší přítelkyni Ronroe za bezpočet věcí, například za to, že se jí líbila má krabička s kapesníčky; Lauren McKennové, nepřekonatelné redaktorce, jejíž každá kritika osvěžila mé zaujetí příběhem; Nancy Yostové, mé vítězné a okouzlující agentce; a Megan McKeeverové, trpělivé průvodkyni zmatené autorky. A kromě toho mám neuvěřitelné štěstí na rodinu i přátele, kteří pochopili, když jsem zmizela, šlechetně doplnili zásoby, když došly, a čekali, kdy se opět objevím: Shelley, Robovi, Betsey, Maureen, Maddie, Elizabeth, Royal, mamce a taťkovi – chyběli jste mi!

Prolog

V zahradě pod oknem se na štěrkové pěšince rozlévalo jako med odpolední slunce a v lehkém vánku se chvěl rozkvetlý šeřík. Její vlastní údy na tom nebyly lépe. Pouze pohled na Georgeův odraz v okně jí dodal odvahu. Ten společenský, důstojný člověk zapomněl odevzdat klobouk majordomovi. Teď ho tiskl k hrudi jako štít chránící jeho nervy. Bezpochyby ho šokovala vlastní úzkost. Často jí říkal, že politik se vždycky musí chovat rozvážně. Ona však mohla být pro něj přínosem; když selže hlas jemu, mohla by mluvit za oba dva. „Miluju tě,“ vydechla.

První odpovědí bylo zavrzání jeho kožených bot, jak postoupil kupředu: „Prosím?“

V okenním skle se odrazil její rozšiřující se úsměv. Už jako malá holčička snila o tomto okamžiku. Když jí později zrcadlo ukázalo, že nevyroste do matčiny krásy, začala mít obavy. Co když nikdy nenajde manžela. Ani její vzdělanost a neobvyklé zájmy nebyly pro ni zvlášť dobrým doporučením.

Ale potom potkala George. Přestože měla hrůzu z plesu u Hartleyů, kde měla být přes svůj věk uvedena do společnosti, a přestože zrovna nevynikala v triviální konverzaci, v jeho náručí jí tancování připadalo snadné. Tak proto mají dívky tak rády valčík, pomyslela si. Povídali si také při večeři a George jí kladl rozumné, podstatné otázky. Váš vtip je pro mě poučením, slečno Boyceová. Neuvědomil jsem si, že se chytrost může snoubit s takovou ženskou grácií.

Teď se k němu otočila a přímo se vznášela předtuchou radosti. Stál vedle kytice žlutých růží, které jí včera poslal. Na tmavé mahagonové komodě zářily jako malá sluníčka. Vlastně všechno v tomto malém vzdušném salonu jí připadalo zlaté – v jejích očích jasně zářily bledé stěny i květované potahy křesel. Chladný vzduch, provoněný růžemi, jen jiskřil. Tento okamžik si bude pamatovat navždy. „Řekla jsem, že tě miluju.“

Prudce se nadechl, až to znělo jako zalapání po dechu.

Venku na chodbě začaly odbíjet stojací hodiny. Byly už notně staré a jí vždycky připadalo, že jejich hluboké, pomalé odbíjení zní poněkud nudně, jako by byly unavené svou povinností a znechucené tím, jak je každý zvědavý na to, kolik je hodin. Minulý měsíc se s tím svěřila Georgeovi a on ji se smíchem nazval svou hodinářskou filozofkou. Chtěla se kvůli tomu žertu ještě víc usmát. Ale svaly ve tvářích ji neposlechly a oči jí napověděly, že se něco děje. Pohledem zachytila, jak mu po tvářích stoupá ruměnec. A jak mu ztuhlo obočí. Co se děje? Neměl už by také něco říct? Nebo bude jenom zírat?

V zadní uličce rachotil nějaký vozík s těžkým nákladem. Kvůli tomu se rozcinkal i čajový servis postavený na stole a to ho, jak se zdálo, vyrušilo. Prudce sevřel rty a napřímil ramena.

„Slečno Boyceová,“ oslovil ji. Před pěti minutami jí říkal Lydie. Přejel si rukou knírek a potřásl hlavou. „Má drahá slečno. Je mi tak líto, jestli jsem svým chováním zavdal příčinu k tak mylnému dojmu… Věřte mi, že to nebylo mým úmyslem!“

Položila ruku na opěradlo křesla, v němž předtím seděla. Po příchodu mu nabídla čaj Earl Grey. Šálky pořád ještě stály uprostřed stolu. Její lžička vyčnívala v nepřístupném úhlu z podšálku. Potřebuji s vámi probrat velice důležitou věc, oznámil jí a ona vyskočila z křesla jako na pružině. Najednou byla tak šťastná a plná citů, že jí do očí vyhrkly slzy. Mylný dojem…?

„Já…,“ hlas jí pořádně nefungoval. „Já vám… nerozumím.“

„Je mi to trapné,“ vytáhl kapesník, aby si utřel čelo. „Prosím, slečno Boyceová. Já se… pokorně omlouvám.“

Unikl jí přiškrcený výkřik. On byl… Proč tu tedy byl? Dobrý bože! Mylný dojem? Tohle není možné. Co všechny ty pozornosti, které jí posílal? Růže. Ano, sice byly žluté, ale z barvy růží nemůže nikdo nic usuzovat. Co jejich projížďky v parku? Už šest týdnů ji každý čtvrtek provezl po Rotten Row! A bylo to teprve včera, kdy jí pomáhal z kočáru na štěrkovou cestičku a stiskl jí ruku a usmál se jí do tváře tak mile, jako by jeho myšlenky byly při jejich doteku tak vřelé jako její. Určitě si to nevysvětlovala mylně!

„Musíte se mnou mluvit jasně,“ pronesla zajíkavě. „V poslední době… jsme se sblížili…“

„To je pravda,“ přisvědčil a křečovitě svíral ruce na obrubě klobouku. Pomyslela si, že ten takové zacházení určitě nepřežije. „Pociťuji k vám nejhlubší respekt, slečno Boyceová. Tak velký, že…“ Z tváří mu v jediném okamžiku zmizela barva. „Mým nejvroucnějším přáním je nazývat vás svou švagrovou.“

Ozval se potlačený vzdech. To musela být Sofie, která se dívala klíčovou dírkou. „Švagrovou,“ zašeptala Lydie.

„Ano, mou švagrovou,“ potvrdil.

Na těle jí naskákala husí kůže, jako by se ponořila do ledového jezera. Sofie. Samozřejmě Sofie. Na těch projížďkách po parku i na jejich slunných procházkách je vždycky doprovázela Sofie. Ale nikdo by to neuhodl. George to nikdy nenaznačil ani očima, díval se vždycky jen na ni! Ani o tanec nepožádal nejdřív Sofii! A po plese nedostala květiny Sofie.

Ale byla to Sofie, kdo trval na tom, že s nimi bude chodit ven. To Sofie se ho chytila za loket, když Lydie byla příliš nesmělá, aby tak učinila. A také se nakláněla přes ni, aby se zasmála každému jeho vtipu.

Bože na nebi! Sofie ho neodmítne.

Odstoupila od křesla dozadu. „To není zcela správné, že?“ pronesla tak suše, že svůj hlas vůbec nepoznávala. „Abyste žádal o ruku mladší sestru, když starší není dosud provdaná.“

Znovu mu vystoupil na tváře ruměnec – nyní nejspíš z toho, že ho urazila. „Moc mě to mrzí. Ale když máte otce v Egyptě, nevěděl jsem, koho bych měl požádat o její ruku. Vašemu otci jsem poslal telegram už před dvěma týdny, ale dosud jsem nedostal žádnou odpověď.“

„Před dvěma týdny?“ On už si hýčká plány na sňatek se Sofií přes dva týdny? Když přišel na dobročinný bazar a koupil šál, který vyšívala (dokonalý dárek pro matku k narozeninám; myslím, že už jsem vám řekl, jak vás obdivuje), už měl v úmyslu oženit se se Sofií?

„Opravdu,“ přisvědčil. „Proto jsem si přál dnes s vámi mluvit. Vaše sestra mě informovala, že jste něco jako… vedoucí přes rodinné záležitosti. Ne,“ dodal rychle, „že by to bylo něco špatného, obdivuji způsobilost, s níž jste se zhostila té namáhavé role v tak mladém věku a s tak málo zkušenostmi. Neumím si vůbec představit, jaké je to pro vás břemeno, že se staráte o všechny otcovy záležitosti…“

Lydii vtom napadla další děsivá myšlenka. Co že mu to řekla Sofie? „Má sestra… věděla, že doufáte v tuto konverzaci?“

Nastalo krátké ticho. Sklopil oči. Sám si uvědomoval nesprávnost toho všeho. „Ano.“

Tak to byla podstata její předtuchy – předtuchy hanby, ponížení a vzteku. Protože ona nemohla Sofii ten svazek odmítnout. Byl pro ni velice výhodný. George – můj George – měl zdědit baronský titul a značný majetek. Nikdo si nemohl přát nic lepšího. Když však pomyslela na to, že ji sestra takovým způsobem zradila…! Sofie moc dobře věděla, čemu věří a v co ohledně George doufá. Sofie tiše poslouchala s úsměvem na rtech její zpovědi a povzbuzovala ji, aby s ním také trochu flirtovala, přestože po celou dobu věděla, komu patří jeho skutečné city! Rozhodně ne mně. Už nikdy víc.

V Lydiině mysli vířily myšlenky jako hádanka, jejíž rozluštění jí unikalo, ačkoli bylo zjevné, že všichni ostatní už ji uhodli přede dvěma týdny.

Dobrý bože, to jsem ale hlupák.

Lydie pohlédla ke dveřím. Proč Sofie poslouchá u klíčové dírky? Aby slyšela, jak její sestra ze sebe udělá tak hrozného idiota? Protože přesně to se stalo. On se chystal vyslovit – o svých citech k Sofii –, a ona mu do toho skočila vlastním Miluju tě!

Všemocné nebe! Kdyby ji tak země pohltila! Že se to muselo stát právě jí, která se tak chlubila svými pozorovacími schopnostmi!

Běda, země ji nepohltila. Salon znovu zaplnilo ticho. A s každým nevysloveným slovem jako by nabývalo na váze a hustotě. Brzy už vůbec nepůjde prolomit. Mysl však měla jako vymetenou. Ke komu se obrátí, až vyjde z pokoje, když otec byl tak daleko? Nebude tu na ni čekat, aby ji objal, poškádlil a připomněl jí spoustu důvodů, proč by si ji měl každý rozumný gentleman přát za manželku. Jsi moje perla, Lydie. Slib mi, že nikdy nebudeš plýtvat časem na to, aby ses trápila kvůli sviním.

Musela promluvit. Za několik okamžiků třeba začne plakat a nesnesla by, aby to George viděl. Takovou pohanu by skutečně nesnesla.

Nadechla se. Při vší té hrůze přesně věděla, co musí říct – ta známá, nesmyslná slova, která všechno to utrpení ukončí. Jedinou ustálenou frázi. Ona dobře věděla, co říct. A George na to čekal. Očekával to.

Náhle si s nečekaným pohrdáním pomyslela, že on bezpochyby věří, že ta slova opravdu něco znamenají.

Lydie zvedla bradu. „Dovolte mi, abych byla první, kdo vám pogratuluje.“ Hlas se jí nezlomil. Zaťala nehty do dlaní. „Vím určitě, že spolu budete velice šťastní.“

1. kapitola

O čtyři roky později

V nově nainstalovaném elektrickém světle bílý mramor téměř oslňoval. James Durham se opřel lokty o balkon, sepjal ruce a hleděl dolů do vstupní haly. Uvažoval, že bylo trochu moc nadnesené, trochu moc řecké vydláždit halu kamenem. Kdysi to považoval za známku ryzí estetiky. Teď se mu to hnusilo. Příliš mnoho bílé: rubáš ve vstupní hale. Bylo tu ticho až na hučení světel: znělo to jako supi poskakující v bezpečné vzdálenosti od oběti. Točila se mu hlava. V ústech měl sucho. Bylo by snadné přehoupnout se přes zábradlí. Jeden neopatrný pohyb, lehký labutí let dolů a podlaha už by nebyla tak bílá.

Vydechl a otřásl se. Ustoupil dozadu a zdálo se mu, jako by se mu hlava vznášela kdesi vysoko nad rameny. Proboha. Už nikdy nebude zkoušet Phinovy dryáky.

Hmm. Tohle rozhodnutí mu připadalo… známé. Jako by se pro to rozhodl už někdy dřív. Vlastně už několikrát. Bylo to beznadějné. Tiše se zasmál. Ano, všechno bylo tak předvídatelně, tak jednotvárně beznadějné.

„Sanburne!“

To oslovení mu projelo myslí jako ostří kordu a vyhnalo z ní mlhu. S trhnutím si uvědomil, že tu vůbec není ticho. Po schodech se seshora nesla hudba, smích a pisklavé výkřiky. Ano – pravda! Má nahoře dobře dvacet hostí. Už od večera tu probíhal večírek a on byl hostitelem. „Zatraceně,“ zavrčel a údiv v jeho hlasu zněl tak zvláštně a přehnaně, že se musel znovu zasmát.

„Sanburne!“ Teď už zněl ten pronikavý výkřik, který mohl, ale nemusel patřit Elizabeth, o dost blíž. Tak už se podívej, ty hlupáku. Ano, výtečný nápad. Za okamžik už to zvládne.

„Sanburne, ty jsi snad ohluchl?“

Se značným úsilím zvedl hlavu. Byla to opravdu Liz. Zdálo se, jako by plula dolů po schodišti. Kouzlo? Ale ne, pokud existovala někde na světě kouzla, určitě by se neusadila v Elizabeth bez ohledu na to, jak by je potřebovala. Ubohý, nešťastný drahoušek. Vydal se k ní pln soucitu, protože vypadala silně rozrušená. Vlasy, ještě nedávno umně vyčesané, jí splývaly přes uslzené oči.

Ale chůze byla nad jeho síly. Zakopl o první schod a sedl si na něj. Kamenný stupeň byl nepříjemně chladný. Na co myslel, že nenechal schody pokrýt kobercem?

Potřásl hlavou a chytil se zábradlí. Než se mohl vytáhnout nahoru, Liz se mu objevila po boku a sukněmi, politými nejspíš vínem, se mu otřela o kotníky. „Sanburne, on… on tam má ženskou…“ Vzlykla a její dekolt se mu dostal přímo před nos. Na náhrdelníku jí utkvěl kousek kaviáru. Setřel jí ho. To bylo opravdu tajemné. Co tam nahoře zatraceně dělají?

„Má tam ženskou na klíně! Jednu z tvých služebných! A užívá si s ní přímo přede mnou!“ Zaťala mu prsty do paže, aby si zjednala jeho pozornost. „Slyšíš mě? Jsi vzhůru?“

To by ho také zajímalo. „Mám otevřené oči?“

Vydala ze sebe netrpělivý povzdech, pak ho vzala za bradu a zvedla ji tak, aby mu viděla do očí. „Ano, máš je otevřené. Tak se podívej: to jsem já.“

„Jsi to ty,“ souhlasil. „A oči máš obzvlášť hezké, když jsi plakala, má drahá. Tak zelené. O tolik hezčí než bílé.“

Začaly se jí chvět koutky úst. „Nello si tam užívá s jednou služebnou,“ opakovala.

Něco… tu bylo velice naléhavé. Najednou se mu její pohled už nelíbil, ale nemohl mu uniknout. A díky němu získal svět kolem něj znovu obvyklé rozměry. Schody, jeho dům, večírek. Ještě jednou se mu zvedl žaludek. A potom mu to v mysli zaskřípělo a docvaklo.

„S jednou z mých služebných, říkáš?“ S pomocí zábradlí se zvedl. První krok byl nejtěžší. Zatracený Nello, vždycky dělá scény.

„Počkej!“ Elizabeth vrávorala za ním. „Jamesi, že mu… neublížíš, viď? Je prostě trochu opilý, to je všechno. Nebo co mu to Ashmore vlastně dal. Neměla jsem v úmyslu vyvolat mezi vámi potyčku!“

„To jsi tedy zatraceně měla,“ pronesl bez zášti, zatímco zdolával schodiště. Droga mu stále proudila tělem. Necítil se schopný rozdělit svou pozornost na víc věcí. Nello přece znal zásady slušného chování. Nikdo nemůže porušovat pravidla závazná pro hosty. To měl zpropadeně špatný vkus!

James konečně zdolal schody a zjistil, že večírek se rozlil ze salonu ven. Po chodbě vrávoravě prchala Elise Strathernová, zatímco Christian Tilney se ji snažil štípnout do kotníku. Zhýralý Skot Colin Muir se pokoušel napojit likérem kamennou bustu jednoho z Jamesových předků. Tomu se uznale chechtalo jeho obecenstvo – kdo jiný než Cholomondleyovic dvojčata.

Ve žlutém salonu to nevypadalo nijak civilizovaněji. Pod nohama mu zakřupalo rozbité sklo a ve vzduchu se vznášelo páchnoucí miasma opia a cigaretového kouře. Někdo zlámal listy palem, které oddělovaly muzikanty od shromážděných hostů. James si byl skoro jistý, že houslista má kolem hlavy uvázanou šerpu z pasu nějaké dámy. Přesto mistrovsky vyluzoval z nástroje nejnovější popěvek z kabaretu. Flétnista už to vzdal a sledoval s netajenými rozpaky, jak paní Sawyerová tancuje živý tanec na banketovém stole – pod nímž spal v kaluži punče violoncellista i se svým nástrojem.

Vzadu v rohu se hádali Nello s Daltonem. Elizabeth měla pravdu (ona byla vždycky v tomto směru pozorná, jmenovitě v tom hloupém citu k Nellovi). Pod paží svíral jednu pokojskou, která se mu marně snažila vykroutit. James si našel cestu mezi nepořádkem a dorazil k nim právě ve chvíli, kdy Nello zvedl pěst k první ráně.

James ho chytil za zápěstí se slovy: „Ale, ale, děti.“

„Ať jde k šípku, Sanburne! Já mu dám! Já že jsem nevěrný hajzl?“

„Přesně tak,“ tvrdil Dalton a opilecky se šklíbil. „Při plavbě sis to rozdával s tou egyptskou holkou tak pořádně, že Sanburneovi bylo k smrti zle z toho, jak se loď houpala.“

„Ty malý…“

James obtočil předloktí kolem Nellova hrdla a odtáhl ho dozadu. Pokojská vykřikla a padla na zem. Odtud se odplazila na bezpečnější místo, jak se James ujistil letmým pohledem. „A co se týká toho Daltonova tvrzení,“ zašeptal Nellovi do ucha, „jsi opravdu nevěrník, a jestli mi to nevěříš, Liz ti to řekne přímo.“

Nello náhle přestal zápasit: „Liz…?“

„Přesně tak,“ ozvala se Liz a přešla kolem Nella dopředu, aby ho mohla konfrontovat. „Ty prase!“

James uvolnil své sevření. „Srší vztekem, co?“

A opravdu – Liz měla obličej zrůzněný zuřivostí. Udělala několik kroků dopředu, zvedla ruce nad hlavu… a James v nich spatřil to, co chtěl dnes ráno dopravit na místo určení. Svou egyptskou pohřební stélu!

„Liz, ne!“

Kamenná deska udeřila Nella do ramena. Ošklivý praskavý zvuk způsobil, že i houslista při své hře zaváhal. Nello s bolestivým výkřikem padl na kolena. „Moje rameno!“

„Zlomila ti ho,“ předpověděl Dalton a v té chvíli usnul a sklouzl po stěně na zem.

„Dobrý bože!“ James vytáhl stélu z Elizabetiných prstů. Otáčel ji v rukou a s obavami hledal jakékoli poškození. Celé dny tu věc hýčkal, večer jí připíjel brandy a kochal se trpkou závistí, kterou bude určitě cítit jeho otec, až ji uvidí. A Liz ji použila, aby s ní někoho praštila!

„Zlomila jsem ti ho?“ zeptala se a hleděla podivně prázdným pohledem dolů na Nella.

„Ne,“ rozhodl nakonec James s dlouhým úlevným výdechem. „Vypadá nedotčeně.“

„Jeho rameno, ty kašpare, ne tvůj drahocenný šutr.“

„Můj drahocenný…? Urči si priority, Elizabeth!“

Odfrkla: „Ach, nesmysl. Moje priority nezahrnují tvé hloupé šaškárny s otcem.“

James se ušklíbl. No samozřejmě, jeho otec. Moreland už by teď měl být na přednášce, blaženě nevědomý věcí příštích. Tohle ho musí zasáhnout.

„Liz, lásko, tvoje priority nemají co dělat se mnou. Tak podívej,“ pronesl přísnějším hlasem, „buď tak hodná a pošli pro doktora. A taky řekni Gudgeovi, aby dopravil Nella do modré ložnice.“ Nello znovu zasténal a James se sklonil, aby mu viděl do očí. „A aby ho vybavil hodně velkou lahví,“ dodal. Ten starý brach vypadal poněkud zeleně.

„Neodcházej,“ podařilo se Nellovi vyslovit. „Potřebuju… pomoc.“

Liz byla ještě rozčílenější: „Cože, ty mě opouštíš? Když je Nello téměř mrtvý?“

S povzbudivým poklepáním na stélu se James zvedl. „Nikdy, přátelství je věčné atd. Ale já teď mám schůzku v Archeologickém institutu, jak si určitě vzpomenete.“ Měsíc v Egyptě a utrpení při plavbě na jachtě, která se – jak správně řekl Dalton – houpala jako hodinové kyvadlo. Nekonečné dopisy do Port Saidu i odtamtud. Celé jmění, které utratil za nadějné starožitnosti, které se nakonec ukázaly jako druhořadé. A tisíce liber potřebných k tomu, aby si nakonec zajistil tu pravou. Šest měsíců práce vrcholících tímto okamžikem, a on na to málem zapomněl! Phineas to s těmi jedy určitě přehnal.

„Ach, samozřejmě,“ ušklíbla se Liz, „Archeologický institut. I kdyby byl Nello mrtvý, pochybuju, že by sis tu schůzku nechal ujít.“

Kvůli Nellovi? „Můžeš mít pravdu.“ Krátce políbil Liz na tvář a vyrazil rychle ze salonu ven. Snažil se odtud vzdálit, než Liz začne znovu plakat.

Lydii se podařilo zvládnout hlas, aby se jí netřásl. Teď už nemohl nikdo vstát a odsoudit ji jako šílence. Sofie spala – klobouk se jí svezl na stranu – pak se prudce narovnala, když do ní Antonie dloubla, ale brzy jí začala hlava klesat znovu. To však nebylo neobvyklé. Důležitější bylo, že lord Ayresbury v první řadě poslouchal, jak se zdálo, velice pozorně.

Naděje, kterou se celé dny snažila potlačit, znovu vytryskla a bez zábran se šířila. Proudila v ní tak omamnou rychlostí, až se z toho zakoktala. „Pokud … ach, pokud jsou otcovy závěry správné, potom z toho zřetelně vyplývá…“

Vzadu v sále se s bouchnutím otevřely dveře a dovnitř vstoupil značně pomačkaný gentleman. Pohled na něj ji zmátl natolik, že učinila ve své řeči pauzu. Bylo už málem poledne, ale on měl na sobě večerní oblek – černý frak a uvázanou kravatu.

Někteří z publika se obrátili, aby sledovali jeho příchod. V těsném závěsu za ním následoval sloužící v křiklavě fialové livreji, nesoucí v jedné ruce plášť a v druhé nějakou desku.

Bezpochyby to byl velice excentrický pozdní příchozí. Nemusela se však kvůli němu cítit nesvá. „Z toho zřetelně vyplývá, že Tel-el-Maskhuta není místem první zastávky v Exodu.“

Od tlustého zrzavého muže, sedícího vedle lorda Ayresburyho, se ozvalo pohrdavé odfrknutí. Lydie nevzhlédla. To by ji pouze znervóznilo. Za poslední hodinu vydal tyto podezřelé zvuky už několikrát. Ta část její mysli, která se nezabývala přednáškou, už mu chystala kondolenci ohledně jeho špatného zdraví. Předpokládala, že později si budou představeni. Otec jí napsal dlouhý dopis o tom, co může očekávat: „Pohostinnost, podbarvenou podezřením, a občasné ostrůvky nepřátelství, k nimž tě ředitel dovede okamžitě po skončení tvé přednášky. Uchovej si ocelovou páteř a dej jim co proto!“

Než se dopracovala k poslední stránce, po šíji jí stékal pot. Celé dny zápasila s vypracováním závěru, rozhodnutá podat otcova zjištění tím nejdiplomatičtějším způsobem. Jeho závěry byly velice rozumné, musela však zaujmout pevnou opozici vůči badatelům, kteří budou tvrdit, že jsou schopni lokalizovat Pitom a Sukkot. Někteří tito muži byli mezi posluchači už dnes, a kdyby se rozhodli jí posmívat, moc by to nepomohlo její snaze získat pro otce finance.

Obrň se, připomněla si. Lord Ayresbury měl ohromný vliv na Egyptský výzkumný fond a povídalo se o něm, že oceňuje nový pohled na věci. S jeho posvěcením by peníze z fondu určitě získali. Otec potřeboval ještě alespoň dvě sezony, aby mohl bez jakýchkoli pochybností prohlásit, že skutečně našel místo první zastávky z biblické knihy Exodus. Potom by všechny jeho starosti zmizely. Už by nemusel pokračovat v obchodování se starožitnostmi. Na jeho projekt by se sehnalo tolik financí, že by museli některé nabídky pomoci odmítat.

Ta myšlenka ji povzbudila. Toužil po tom už tak dlouho. A ona to pro něj získá. Olízla si suché rty. „A teď, jestli dovolíte…“

„Aha! Tady jste!“

Pozdní příchozí už byl nejméně v půli uličky. Oslovil kohosi sedícího v některé z prvních řad. Divadlem proběhl šepot.

„Vstaňte,“ přikazoval narušitel. „Nemá cenu se schovávat.“

Lydii se sevřel žaludek. Zatím šlo všechno až příliš dobře. Neměla chválit dne před večerem.

Samozřejmě že její chytrý otec předvídal i to. „A kdyby ti chtěl, má drahá, nějaký špatně vychovaný darebák zabrat místo, tak si ho prostě vezmeš zpátky.“

Nadechla se a položila dlaně na pultík, aby se podepřela. „Jestli můžu,“ zvolala.

Narušitel vzhlédl a vypadal zmateně. Jako by si až doteď neuvědomil, že se tu koná přednáška! Zíral na ni, jako by si s ní chtěl vyměnit místo. Srdce jí bušilo (protože neměla žádnou praxi v tom, jak si „vzít zpátky své místo“; tato činnost zněla značně mučednicky), když mu vrátila jeho pohled. Měl světle hnědé vlasy, pevnou bradu a dlouhý nos. Lidé, kterým se líbí vyčerpaný výraz, by ho bezpochyby považovali za krasavce. Stíny pod očima vyprávěly o bezesných nocích. „Teď hned ne,“ pronesl k ní a začal se od ní odvracet. Poté se znovu ohlédl, projel po ní jedním okem a dodal uvážlivě: „Ale později zcela jistě.“

Jeho impertinence ji kupodivu uklidnila. Adonis mohl být vzácný a nepochopitelný, ale s obyčejnými drzouny si věděla rady. „Možná byste mi, pane, mohl dovolit nejdřív dokončit přednášku!“

To už však mluvila k hlavám otočeným k němu. Získal si mezitím pozornost celého obecenstva. Otcova obecenstva!

Nevěřila svým uším, když se obrátil na staršího gentlemana na konci řady. „Tak tedy dobře. Hora půjde k Mohamedovi.“ Pokynul sloužícímu, jenž okamžitě postoupil dopředu a zvedl před sebe desku, kterou dosud držel pod paží.

Několik členů společnosti si stouplo, aby měli lepší přehled, lord Ayresbury mezi nimi.

Starší muž se ozval: „Co má tohle znamenat, ty zlotřilče?“

„To, pane, budete muset říct vy mně.“ Výtržník kývl na sloužícího, aby postavil k nohám staršího muže onen předmět. „Moje stéla. Nepleťte si to se Stellou, kterou jste natrvalo odstranil z dohledu. Netuším, co to je, ale jsem si jistý, že je to velice cenné. A velice vzácné.“

Nastal okamžik fascinovaného ticha, zatímco sloužící umísťoval desku podle pánových příkazů. Lydie zjistila, že všechno vidí přes podivný, průsvitný závoj, a ke své hrůze zjistila, že to musí být slzy. Proboha, plakat na veřejnosti jako mimino! V té chvíli byla vděčná za vzrušení v sále. Nenápadně si přejela rukou přes oči. To bylo od ní příliš hloupé, musí se chovat důstojně.

Ach, ale naděje umírala mnohem obtížněji, než se zrodila. Srdce se sevřelo nad její smrtelnou agonií.

„Hej,“ zvolal muž na vzdáleném konci sálu. Natlačil se do uličky, čímž vyvolal celou sérii zabručení a protestů od těch, kteří seděli v jeho řadě. „Není to Nefertiti?“

Výtržník prohlížel desku. „Možná,“ odvětil. To nevěděl ani to? Tihle hezcí muži byli vždycky nejhorší diletanti. „Vy myslíte tu, co se tulí k tomu chlapíkovi v…“ Nakreslil do vzduchu jakýsi podivný tvar.

Aha. To měl být kónický tvar pokrývky hlavy, kterou nosili faraoni. Lydie nabrala nové síly.

Zatím nastal naprostý chaos. Lidé odstrkovali židle a programy padaly na zem. Vzduchem létaly výkřiky a spekulace, zatímco se tři čtvrtiny jejích bývalých posluchačů tlačily dopředu, aby si mohli ten předmět prohlédnout.

Několik z těch, kteří zůstali sedět, na ni vrhlo soucitný pohled. Dokázala jim vrátit zdvořilý úsměv. Jeden zrzavý muž na ni poté mrkl a ona se od něj odvrátila, ale předtím mu věnovala tak ostrý pohled, že si ho všimla i jeho očka jako korálky. Koutkem oka zachytila, jak poznamenal něco ke své ženské společnici – neposkvrněně oblečené odbarvené blondýně přibližně Lydiina věku. V odpověď lehce zkřivila úzké, patricijské rty.

Lydie jen s velkým úsilím nezvedla oči v sloup. Velice dobře znala význam těchto pohledů. Když jí bylo dvanáct, znamenalo to, že její vzdělanost je únavná a její krátké sukně nemoderní. V sedmnácti to znamenalo, že zájem o pohanské civilizace ji připodobňuje mužům. Ve dvaadvaceti, že říká divné věci a že není divu, že švagr požádal o ruku její sestru, nikoli ji. A v šestadvaceti…? V šestadvaceti byla Lydie příliš zralá, aby se starala o jejich význam. Pečlivě udržovala linii přijatelného chování a to bylo vše, co dlužila slušné společnosti. Samozřejmě že nežádala nic na oplátku.

Pomalu začala rovnat stránky přednášky. Prsty se jí třásly. Bylo to politováníhodné. Orientalisté! Setkávala se s tím po celý život: jediná zmínka o faraonech a muži se vrátili do školních let. Dokonce i otec, nejoddanější manžel v historii, odběhl od lože nemocné matky, když dorazila zpráva o nějaké soše, která připlula z Káhiry. Lydie seděla v setmělé ložnici – jednu ruku na matčině čele, druhou objímala Sofiina ramena a svírala malé prstíky Antonie – a poslouchala rachocení kočáru ztrácející se na konci ulice. Bylo jí teprve šestnáct a samozřejmě že nikdo nevěděl, že matka na tu horečku zemře. Přesto se jí už tehdy zdála budoucnost zřejmá. Otec mohl podporovat její studium, nemohla však počítat s celou jeho pozorností. Nebylo to možné, pokud se i ona nebude klanět mocnému Egyptu.

Otcova vášeň byla alespoň zakotvená ve vědě. Pokud věděla, většina dalších egyptologů používala egyptologii jako záminku k zakrytí nemužné fascinace třpytivými cetkami. Znovu pohlédla na vetřelce. Vystoupil z davu a pozoroval s potěšeným úsměvem, který pouze zlehka zakrýval prsty poklepávajícími si po horním rtu, zmatek, jejž vyvolal. Viděla, že je chodícím důkazem její teorie. Na rukou měl plno prstenů s drahými kameny, na klopě mu zářil připevněný veliký tyrkys a v kapse stříbrné hodinky. Určitě musel sedět hodiny před zrcadlem, než se jeho komorníkovi podařilo vytvořit vlnu na sluncem zesvětlených vlasech tak dokonale, že mu přesně přepadala přes obočí. Namyšlený páv. Poněkud pomačkaný páv, který jí zničil přednášku! A co bylo ještě horší – svým nepodařeným vtrhnutím zničil základ jakéhokoli plánu, který s otcem hýčkali v mysli!

Zrzavý muž z toho měl škodolibou radost. Nezachytila jeho slova, která chrlil Ayresburymu do ucha. Výsměch. Tím zmizela jakákoli možnost financování. Až se ta zpráva donese otci do Káhiry, bude hrozně zklamaný. Počítal s Ayresburyho příspěvkem. A ona počítala s tím, že ho zajistí. Alespoň to otci dlužila.

S náhlou zuřivostí si zvedla sukně a vyrazila kupředu. Zrzavý kritik si odfrkl, když ho míjela, ale ona mu nevěnovala ani špetku pozornosti. Lokty se protlačila davem a ignorovala všechny stížnosti. Dostala se k té stéle tak blízko, až se jí sukně málem otřely o hranu kamene.

Jediný pohled ji přesvědčil. „Je to padělek,“ prohlásila.

Nezdálo se však, že by ji někdo slyšel.

„Je to padělek!“

Přesvědčení v jejím hlasu udivilo dokonce i ji samotnou. V následujícím krátkém okamžiku, kdy začala chladnout, se podivila, co to udělala. Otevřela ústa, aby své prohlášení zmírnila a uvedla na správnou míru, ale někdo do ní strčil.

„Nesmysl,“ zvolal jeden pán, který bez ohledu na veškeré dobré způsoby padl na ruce a kolena, aby si tu desku mohl prohlédnout. „Naopak, ta deska má veškeré známky autentičnosti.“

To je trochu moc, pomyslela si.

„Taková vzácnost,“ rozplýval se jiný muž. „Opravdu, lord Sanburne vykopal poklad! Jen se podívejte na…“

„To stačí,“ vyštěkl starší muž, jemuž byla stéla předložena. Pak se zaměřil vodovýma očima na Lydii. Jak postoupil dopředu, dav kolem nich ustoupil o krok dozadu. „Víte něco o tomto artefaktu, slečno Boyceová?“

„Samozřejmě že ví,“ zaznělo od Antonie, která se tam objevila v oblaku parfému – Sofiiny oblíbené značky z Paříže. Jedno nasátí vzduchu to Lydii potvrdilo. Antonie vklouzla rukou Lydii pod paži. Lydie jí neustále opakovala, že debutantky nepoužívají tak těžké parfémy, ale Sofie ji v tom podporovala. „Opravdu,“ pokračovala Toni vesele, „jak by mohla nevědět? Dokázala číst hieroglyfy, ještě když seděla otci na kolenou. A tráví každé odpoledne studiem arabštiny v Britské knihovně.“

Starý muž vypadal po tomto přehánění víc než vděčně. „Samozřejmě. Já jsem velký obdivovatel prací slečny Boyceové.“ A nabídl Antonii ruku. „Promiňte tu neformálnost. Já jsem Moreland, hrabě z Morelandu.“

Antonie přijala jeho ruku a poklesla do nejlepší úklony, kterou svedla kvůli dlouhým sukním a kvůli divákům stojícím těsně u nich. „Ještě štěstí, že nejste hrabě z Lesslandu. Pak byste moc půdy neměl a obávám se, že to by bylo velice neblahé pro vaše příznivce.“

Hrabě se zasmál. I Lydie ze sebe vynutila zdvořilý úsměv. Vyvedl ji z míry pohled na vetřelce. Snažil se k nim dostat, a čím byl blíž, tím víc bylo v plném světle vidět jeho neupravenost: u manžet na košili mu chyběly knoflíčky a na vestě se skvěla skvrna od vína.

Usmál se na ni tak, že to vypadalo na brzké prolévání krve.

„Jsem si jistá, že jste tuhle slovní hříčku slyšel už mockrát,“ prohlásila mezitím Toni k Morelandovi. Na rty se jí prodral vyzývavý úsměv.

„Opravdový důvtip se projeví i přes neustálé opakování,“ pronesl hrabě galantně. Otočil se k Lydii, která plna neblahého tušení klesla do úklony. Pak ukázal na desku u svých nohou. „Tak teď doopravdy. Je to padělek?“

Nyní v tom vězela až po uši. Měj páteř z oceli. „Bezpochyby,“ přisvědčila a ani se nepodívala dolů. Cítila, že by nebylo moudré spustit oči z vetřelce, který se zatím připojil k nim ve vnitřním kruhu.

„O tom bych si dovolil pochybovat,“ ušklíbl se. Oči měl hrozně krvavé.

„Nepochybujte,“ odsekla. „Je to ve skutečnosti dost trapný padělek.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Prolog

1. kapitola