Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

J. Kenner: Odhal mě

Vydání první

Copyright © 2013 by Julie Kenner

This translation published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of The Random House Publishing Group,

a division of Random House LLC.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1846. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Release Me

vydaného nakladatelstvím Bantam Books, New York v roce 2013

Český překlad © 2014 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Design přebalu © 2014 Ricardo

Ilustrace na přebalu © Shmeljov | Imagio.cz | a Samphotostock.cz / [Prudkov]

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-877-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-920-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

J. Kenner

ODHAL

mě

(ukážka)

Odhal mě je smyšleným dílem.

Jména, postavy, místa i děj jsou buď výsledkem

autorčiny představivosti, nebo jsou užita fiktivně.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami,

živými či zemřelými, událostmi nebo místy

je zcela náhodná.

Shauně a Gině… které vědí proč.

Zvláštní poděkování patří Stefanii, Kelly Jo

a Kathleen za první čtení, připomínky a nadšení.

A díky lidem z Learjetu, FAA a Stars in Your Eyes,

že mi tak důkladně odpovídali na moje dotazy.

Všechny chyby jdou na můj vrub.

Kapitola 1

Chladný oceánský větřík mi ovanul nahá ramena, až jsem se zachvěla. Přála jsem si, abych dnes poslechla radu své spolubydlící a vzala si šál. Přijela jsem do Los Angeles před pouhými čtyřmi dny, a ještě jsem si nezvykla na to, jak se po západu slunce letní teploty dokážou změnit. V Dallasu je červen teplý, červenec horký a srpen pekelný.

V Kalifornii to je ale jinak, alespoň na pobřeží. Losangeleské poučení číslo jedna: Když chceš zůstat venku po setmění, vždycky si s sebou vezmi svetr.

Mohla jsem samozřejmě z terasy odejít a vrátit se zpátky na večírek. Vmísit se mezi milionáře. Klábosit s celebritami. Důležitě si prohlížet obrazy. Koneckonců, je to vernisáž a můj šéf mě sem vzal, abych se bavila a zdravila a okouzlovala a švitořila. A ne abych se kochala vyhlídkou, která se živě rozprostírala přímo přede mnou. Krvavě rudé mraky žhnoucí na světle oranžovém nebi. Šedomodré vlny třpytící se mihotavým zlatem.

Sevřela jsem zábradlí terasy a vyklonila se přes něj, přitahována naléhavou, nedosažitelnou nádherou zapadajícího slunce. Zalitovala jsem, že jsem si s sebou nevzala starý Nikon na baterky, který jsem vlastnila od střední školy. Ne že by se mi vešel do mrňavé korálkové taštičky. A objemná kabela na foťák k malým černým šatům je velký, ale opravdu velký módní trapas.

Jenže tohle byl můj první skutečný západ slunce nad Pacifikem, a tak jsem se rozhodla, že si ho prostě musím zdokumentovat. Vytáhla jsem iPhone a udělala jsem obrázek.

„Vedle toho jsou všechny ty malby uvnitř skoro zbytečné, že?“ Poznala jsem hrdelní ženský hlas, a když jsem se otočila, stála jsem tváří v tvář Evelyn Dodgeové, bývalé herečce, později agentce a ještě později patronce umění, která byla hostitelkou dnešního večera.

„Moc se omlouvám. Určitě vypadám jako jeden z těch rozjuchaných turistů, ale my prostě v Dallasu takové západy slunce nemíváme.“

„Jen se neomlouvejte,“ pronesla. „Já za tenhle pohled platím každý měsíc – pokaždé, když podepisuju šek na hypotéku. Za ty zatracené prachy to musí být podívaná.“

Cítila jsem se hned volněji, a tak jsem se zasmála.

„Schováváte se tady venku?“

„Promiňte?“

„Jste přece Carlova nová asistentka, ne?“ zeptala se. Na mysli měla muže, který byl už tři dny mým šéfem.

„Jsem Nikki Fairchildová.“

„To si budu pamatovat. Nikki z Texasu.“ Prohlédla si mě od hlavy k patě a mně bylo jasné, že ji poněkud zklamalo, že nemám natupírované vlasy a kovbojské boty.

„Takže koho chce, abyste okouzlila?“

„Okouzlila?“ zopakovala jsem po ní, jako bych nevěděla, co přesně tím myslí.

Povytáhla jedno obočí. „Zlatíčko, ten chlap by radši chodil po řeřavém uhlí, než by zabrousil na výstavu umění. Shání investory a vy máte být návnada.“ Kdesi ze zadní části hrdla jí vyšel drsný zvuk. „Nebojte se, nebudu to z vás páčit. A ani se vám nedivím, že se skrýváte. Carl je báječný, ale taky je to pěkný kus kokota.“

„A to je právě ten báječný kus, kvůli kterému jsem podepsala smlouvu,“ pronesla jsem a ona zařvala smíchy.

Ohledně toho, že jsem měla být návnadou, však měla pravdu. „Vezmi si na sebe koktejlky,“ řekl mi Carl. „Nějaké vyzývavé.“

Vážně? Myslím jako vážně?

Měla jsem mu říct, aby si ty zatracené koktejlky oblékl sám. Ale neudělala jsem to. Protože jsem tohle místo chtěla. Hrozně jsem o něj usilovala.

Carlova firma C-Squared Technologies během posledního roku a půl úspěšně uvedla na trh tři webové produkty. Takové výsledky samozřejmě upoutaly zájem průmyslových společností a Carl začal být považován za muže, jemuž stojí za to věnovat pozornost.

Z mého úhlu pohledu však bylo ještě podstatnější to, že byl mužem, od něhož se dá hodně naučit, a tak jsem se na přijímací pohovor připravovala s důkladností, která hraničila s posedlostí. Když jsem místo skutečně získala, byla to pro mě obrovská výhra. Tak co na tom, že po mně chtěl, abych si oblékla něco vyzývavého? Byla to jen malá daň.

K čertu.

„Musím se vrátit a dělat zase návnadu,“ řekla jsem.

„A sakra. Teď se kvůli mně budete cítit provinile nebo trapně. Nedělejte to. Nechte je, ať se nejdřív zpanákujou. Na alkohol se vždycky chytí nejvíc much. Věřte mi. Já to musím vědět.“

Držela krabičku cigaret a teď si jednu z nich vytáhla. Pak balíček přisunula ke mně. Zavrtěla jsem hlavou. Mám ráda vůni tabáku – připomíná mi mého dědečka – ale vdechovat kouř mi prostě nic neříká.

„Jsem už moc stará na to, abych přestala,“ řekla. „Ovšem chraň bůh, že bych kouřila ve vlastním domě. Dav by mě za to upálil. Nezačnete mě teď poučovat o nebezpečí pasivního kouření, že ne?“

„Ne,“ ujistila jsem ji.

„A co takhle oheň?“

Ukázala jsem jí svou mrňavou taštičku. „Rtěnka, platební karta, řidičský průkaz a telefon.“

„Kondom ne?“

„Netušila jsem, že je to tenhle typ večírku,“ odsekla jsem suše.

„Já jsem věděla, že se mi budete líbit.“ Rozhlédla se po terase. „Co to k sakru pořádám za večírek, když tu není ani na jednom zatraceném stole jediná zatracená svíčka? No, kašlu na to.“ Strčila si do pusy cigaretu nezapálenou a s náruživým výrazem a zavřenýma očima potahovala. Nemohla jsem si pomoct, ale líbila se mi. Neměla skoro žádný make-up, což ji tady odlišovalo od většiny žen, mě nevyjímaje, a na sobě měla spíš než šaty kaftan, jehož batikovaný vzor byl stejně zajímavý jako ona sama.

Byla tím, co by moje matka nazvala kyrysar – hlučná, tělnatá, zkušená a sebevědomá. Moje matka by ji nesnášela. Mně připadala báječná.

Pohodila nezapálenou cigaretu na dlaždičky a rozdrtila ji špičkou boty. Pak pokynula obsluhujícímu personálu, dívce oblečené do černého, která nesla tác se skleničkami se šampaňským.

Dívka chvíli zápasila s posunovacími dveřmi, jež vedly na terasu, a já si přitom představovala, jak všechny ty sklenky plné bublinek spadnou, roztříští se o tvrdé dlaždice a zůstanou ležet v záplavě střepů třpytících se jako diamanty.

Viděla jsem sama sebe, jak se skláním k rozbité nožce sklenice. Sledovala jsem, jak se mi její ostrá hrana zarývá do měkkého masa dole pod palcem. Představovala jsem si, jak si ji zatlačuji hloub a z bolesti získávám sílu, tak jak někteří lidé berou sílu ze zaječí pacičky.

Představa se mi mísila se vzpomínkami a otřásla mnou svojí naléhavostí. Byla silná a rychlá a poněkud matoucí, protože jsem bolest už dlouho nepotřebovala, a nechápala jsem, proč na ni myslím zrovna teď, když jsem vyrovnaná a klidná.

Jsem v pohodě, připomínala jsem si. Jsem v pohodě, jsem v pohodě, jsem v pohodě.

„Dejte si jednu, zlatíčko,“ pronesla Evelyn přívětivě a podávala mi sklenku.

Zaváhala jsem. Hledala jsem v její tváři známky toho, že moje maska spadla a ona mě teď vidí v pravé podobě. Její obličej však zůstával přátelský a vlídný.

„Ne, nehádejte se,“ dodala, protože si mylně vyložila můj výraz. „Koupila jsem tucet beden a nemám ráda, když dobré pití přijde vniveč. K čertu, ne,“ vybafla, když se jí dívka pokusila podat sklenku. „Nesnáším tyhle sračky. Přineste mi vodku. Čistou. Ledovou. Se čtyřmi olivami. Tak šup. Nechcete přece, abych tu uschla jako list a odpadla, že ne?“

Dívka zavrtěla hlavou a vypadala přitom trochu jako nervózní, vystrašený zajíc. Nejspíš takový, který obětoval vlastní packu pro štěstí někoho jiného.

Evelyn obrátila pozornost znovu na mě. „Tak jak se vám líbí L. A.? Co už jste stačila vidět? Kde všude jste byla? Už jste si koupila mapu, kde jsou vyznačené adresy hvězd? Dobrý bože, řekněte mi, že jste se nedala zblbnout celým tím turistickým nesmyslem!“

„Nejčastěji jsem zatím viděla kilometry dálnic a vnitřek svého bytu.“

„No, to je teda smutné. O to větší mám radost, že Carl dneska přitáhl ten váš kostnatej zadek až sem k nám.“

Přibrala jsem osm vítaných kilogramů od doby, co mi moje matka hlídala každý drobek, který jsem vložila do úst, a i když jsem dokonale spokojená se svým zadkem velikosti osm, rozhodně bych jej nepopsala jako kostnatý. Chápala jsem však, že to Evelyn myslela jako kompliment, a tak jsem se usmála.

„Taky jsem ráda, že mě sem vzal. Ty obrazy jsou vážně nádherné.“

„Ne, tohle mi nedělejte! Hlavně nezačínejte se zdvořilou konverzací. Ne, ne, ne,“ zdůraznila znovu dřív, než jsem stačila zaprotestovat. „Je mi jasné, že to myslíte vážně. Jo, ty obrazy jsou krásné. Ale když to říkáte, máte takový ten nicneříkající výraz slušně vychované dívky, a to nemůžeme potřebovat. Ne teď, když vás začínám doopravdy poznávat.“

„Pardon,“ řekla jsem. „Slibuju, že vás nebudu nudit.“

Protože se mi tak líbila, neprozradila jsem jí, jak se mýlí – že rozhodně nepoznává pravou Nikki Fairchildovou. Seznámila se se společenskou Nikki, která podobně jako Malibu Barbie přichází i s celou kompletní sadou doplňků. V mém případě to však neznamenalo bikiny a kabriolet. Místo nich jsem si přinesla Průvodce společenskými událostmi Elizabeth Fairchildové.

Moje matka měla nepřekonatelné zásady. Tvrdívala, že je to její jižanskou výchovou. Ve slabších okamžicích jsem s ní souhlasila. Častěji jsem si ale myslela, že je to panovačná bestie. Své zásady mi vtloukala do hlavy od chvíle, kdy mě ve věku tří let poprvé vzala na čaj do domu u Želvího potoka. Jak chodit, jak mluvit, jak se oblékat. Co jíst, kolik toho vypít, jaký druh žertů říkat.

Všechno jsem se to naučila, každý trik, každý jemný rozdíl, a svůj nacvičený zářivý úsměv jsem používala jako štít proti okolnímu světu. Výsledkem bylo, že jsem byla přesvědčená, že se na večírcích nemohu chovat podle svého, i kdyby na tom závisel můj život. Což pochopitelně nebylo nic, co by Evelyn musela vědět.

„Kde přesně bydlíte?“ zeptala se.

„Ve Studio City. Máme společný byt s nejlepší kamarádkou ze střední školy.“

„Rovnou po silnici 101 do práce a pak zase zpátky domů, co? Není divu, že vidíte pořád jenom beton. Neřekl vám už někdo, že byste si raději mohla najít byt ve Westside?“

„To by pro mě samotnou bylo moc drahé,“ přiznala jsem a musím říct, že ji to překvapilo. Když si dávám záležet – třeba když jsem společenská Nikki – působím, jako bych pocházela z rodiny, kde není nouze o peníze. Možná proto, že to tak je. Pocházím z ní, ale to je všechno. Neznamená to však, že bych si je nesla s sebou.

„Kolik je vám let?“

„Čtyřiadvacet.“

Evelyn moudře přikývla, jako by o mně můj věk prozrazoval nějaké tajemství.

„Brzo začnete chtít vlastní bydlení. Až k tomu dojde, tak mi zavolejte a najdeme vám nějaký byt s výhledem. Samozřejmě ne tak pěkným, jako je tenhle, ale určitě vymyslíme něco lepšího než pohled na dálniční přivaděč.“

„Tak hrozné to zase není, opravdu.“

„Jistěže ne,“ řekla tónem, který prohlašoval pravý opak. „Ještě k tomu výhledu,“ pokračovala a pokynula k nyní už ztemnělému oceánu a obloze, jež se začínala třpytit hvězdami, „budete vítána, kdykoliv se přijdete podělit o ten můj.“

„Beru vás za slovo,“ usmála jsem se. „Moc ráda bych sem přišla s pořádným fotoaparátem a pořídila tady pár snímků.“

„Dveře máte otevřené. Já poskytnu víno a vy zařídíte zábavu. Mladá dívka ztracená ve velkoměstě. Že by drama? Nebo spíš romantická komedie? No, doufám, že ne tragédie. Ráda si popláču jako každá ženská, ale vy se mi líbíte. Vy si zasloužíte šťastný konec.“

Ztuhla jsem, ale Evelyn netušila, že se dotkla bolavého místa. Právě proto jsem se koneckonců odstěhovala do L. A. Nový život. Nový příběh. Nová Nikki. Nahodila jsem úsměv společenské Nikki a pozvedla sklenku se šampaňským.

„Na šťastné konce. A na tenhle úžasný večírek. Mám dojem, že už jsem vás od něj zdržovala dost dlouho.“

„Blbost,“ odfrkla. „To já jsem vás odsud nechtěla pustit, víme to obě.“

Vklouzly jsme zpátky dovnitř, kde tichý klid oceánu nahradil šum alkoholem povzbuzené konverzace.

„Popravdě řečeno jsem příšerná hostitelka. Dělám si, co chci, bavím se, s kým chci, a pokud to snad mým hostům vadí, je to jenom jejich problém.“

Zírala jsem s otevřenou pusou. Až z Dallasu jsem na dálku slyšela, jak by moje matka vykřikla hrůzou.

„Kromě toho,“ pokračovala, „tenhle večírek se přece nemá točit kolem mě. Sezvala jsem ten mejdan, abych společnosti představila Blainea a jeho umění. To on by se měl družit s hosty, ne já. I když s ním šukám, ještě ho nemusím pořád opatrovat.“

Evelyn dokonale rozmetala moji představu o tom, jak se má chovat hostitelka společenské události číslo jedna tohoto víkendu, a připadalo mi, že jsem se kvůli tomu do ní trochu zamilovala.

„Ještě jsem se s Blainem neseznámila. To je on, že?“ ukázala jsem na vytáhlého muže. Hlavu měl holou, ale zato se pyšnil rudou kozí bradkou. Byla jsem si naprosto jistá, že to není její přirozená barva. Kolem něj se vznášel malý hlouček lidí, jako když včely sají nektar z květu. Jeho vzhled se rozhodně nedal pominout.

„Je to moje malé centrum pozornosti,“ přiznala Evelyn. „Muž dnešního dne. Má talent, co?“ Máchla rukou po rozlehlém obývacím pokoji. Všechny zdi pokrývaly obrazy. Pokud tu někdy snad býval nějaký nábytek, až na pár sedaček zmizel a nahradily ho stojany s dalšími obrazy.

Řekla bych, že technicky vzato se jednalo o portréty. Modelky byly nahé, ale rozhodně se nepodobaly ničemu, co by se dalo najít v kterékoliv knize o klasickém malířství. Bylo v nich cosi zneklidňujícího. Něco provokativního a syrového. Mohla bych říct, že  na obrazech byla znát zkušenost a spousta talentu, ale přesto mě rozrušovaly, jako by prozrazovaly víc o člověku, který se na ně dívá, než o malíři či jeho modelu.

Pokud jsem mohla soudit, byla jsem zřejmě jediná, kdo takhle reagoval. Minimálně hlouček kolem Blainea sršel nadšením. Slyšela jsem odtud samou horlivou chválu.

„S ním jsem to vyhrála,“ konstatovala Evelyn. „Ale pojďme se podívat. S kýmpak byste se chtěla seznámit? S Ripem Carlingtonem a s Lylem Tarpinem? S těmi dvěma by to bylo zaručené drama, to je zatraceně jisté, a ta vaše spolubydlící by pukla závistí, kdybyste je sbalila.“

„Myslíte?“

Evelyn zvedla obočí. „Rip a Lyle? Už se hádají celé týdny.“ Zabodla se do mě pohledem. „Copak nevíte o tom fiasku, kterým skončila další řada jejich sitkomu? Je toho přece plný internet. Vy je vážně neznáte?“

„Bohužel,“ řekla jsem a měla jsem potřebu se za to omluvit. „Měla jsem ve škole velice nabitý program. A určitě si umíte představit, jaké to je pracovat pro Carla.“

Když už o něm mluvíme…

Rozhlédla jsem se okolo, ale nikde jsem svého šéfa nezahlédla.

„Tak to máte vážnou mezeru ve vzdělání,“ pokývala hlavou Evelyn. „Kultura – a ano, také popkultura – mají svůj význam, jsou stejně důležité jako – co jste to říkala, že jste studovala?“

„Myslím, že jsem se o tom zatím nezmínila. Ale mám státnice z elektrotechniky a informatiky.“

„Takže hezká i chytrá. Vidíte? To je další věc, kterou máme společnou. No, stejně si dovolím říct, že nechápu, proč jste s takovým vzděláním vzala místo Carlovy sekretářky.“

Zasmála jsem se. „Však já taky nejsem sekretářka. Carl hledal někoho s technickými znalostmi, zatímco on by se věnoval obchodní stránce věci, a já zase hledala místo, kde bych se obchodní stránce mohla přiučit. Skočit do vody a plavat. Myslím, že nejdřív tak trochu váhal, než mě přijal – moje znalosti jsou opravdu spíš technického rázu –, ale dokázala jsem ho přesvědčit, že se učím rychle.“

Změřila si mě. „Cítím ambice.“

Ledabyle jsem pokrčila rameny. „Tady jsme v Los Angeles. Copak tohle město nestojí celé na ambicích?“

„Ha! Carl měl tedy pořádné štěstí, když vás našel. Bude zajímavé sledovat, jak dlouho u něj zůstanete. Ale pojďte se podívat… Kdo by vás tady mohl zajímat…?

Rozhlížela se po místnosti a nakonec ukázala do rohu na muže kolem padesátky se shlukem obdivovatelů kolem sebe. „To je Charles Maynard,“ řekla. „Charlieho znám už celé roky. Zdá se dost děsivý, dokud ho člověk doopravdy nepozná. Ale stojí to za to. K jeho klientům patří buď celebrity se známým jménem, nebo mocní lidé, co mají víc peněz než pánbůh. Každopádně zná nejlepší historky.“

„Je právník?“

„U Bendera, Twaina & McGuirea. Velice prestižní firma.“

„Já vím,“ podotkla jsem, celá šťastná, že můžu ukázat, že nejsem totální ignorant, i když neznám Ripa a Lylea. „Jeden z mých nejbližších přátel pro tu firmu pracoval. Začínal tady, ale teď je v jejich pobočce v New Yorku.“

„No, tak tedy jdeme, Texasanko. Představím vás.“

Udělaly jsme krok jeho směrem, ale vtom mě Evelyn zarazila. Maynard právě vytáhl mobil a na kohosi křičel pokyny. Zachytila jsem několik dobře mířených nadávek a po očku jsem se podívala na Evelyn. Vypadala totálně nevzrušeně. „Uvnitř je to učiněné koťátko. Věřte mi, už jsem s ním dřív pracovala. Když jsem ještě dělala agentku, dali jsme spolu pro naše klienty dohromady víc podkladů pro životopisné filmy celebrit, než bych dokázala spočítat. A taky jsme dokázali zabránit, aby se na plátno dostaly detaily, když se náhodou někdo rozhodl vyklopit všechno, co ví.“ Potřásla hlavou, jak vzpomínala na dny své slávy, a pak mi poklepala na paži. „No, radši počkáme, než se zase trochu uklidní. A zatím…“

Odmlčela se. Stáhla koutek úst, jak se zamračila, když znovu sledovala dění v pokoji. „Myslím, že tu ještě není, ale – Ach! Ano! Tady je, někdo, s kým byste se opravdu měla seznámit. A kdybyste se chtěla bavit o výhledech, tak dům, co si zrovna staví, poskytuje takový výhled, že vedle něj ten můj vypadá jako, no, jako ten váš.“ Ukázala do vstupní haly, ale jediné, co jsem viděla, byly míhající se hlavy a spousta módních výstřelků.

„Obvykle žádná pozvání nepřijímá, ale známe se spolu už dlouho,“ vysvětlila mi.

Pořád ještě jsem neměla tušení, o kom to vlastně mluví. Pak se však dav rozestoupil a já jsem spatřila profil muže. Na pažích mi naskočila husí kůže, ale zimou to nebylo. Naopak mi náhle bylo velice, velice horko.

Byl vysoký a tak hezký, že použít pro něj pouze tohle slovo bylo skoro až urážlivé. Ale bylo v něm ještě víc. Nešlo jen o jeho vzhled, ale přímo o jeho přítomnost. Ovládal celou místnost prostě jen tím, že v ní byl. Hned jsem si uvědomila, že Evelyn a já nejsme jediné, kdo se na něj dívá. Jeho příchod zaznamenali všichni hosté. Musel na sobě cítit tíhu všech pohledů, ale přesto ho pozornost nevyváděla z konceptu. Usmál se na dívku se šampaňským, vzal si od ní skleničku a začal se uvolněně bavit s ženou, která k němu právě přistoupila s omámeným úsměvem na tváři.

„Ta zatracená holka mi tu vodku snad nikdy nepřinese,“ ozvala se Evelyn.

Skoro jsem ji nevnímala. „Damien Stark,“ pronesla jsem. Zvuk mého hlasu mě překvapil. Nebyl hlasitější než pouhý dech.

Evelyn zvedla obočí tak vysoko, že jsem ten pohyb zaznamenala periferním viděním. „No, tak co mu říkáte?“ pravila znalecky. „Vypadá to, že jsem se trefila.“

„To tedy ano,“ přiznala jsem. „Pan Stark je přesně ten muž, se kterým bych se chtěla seznámit.“

Kapitola 2

„Damien Stark je úplná legenda.“ Tak mi to řekl Carl před začátkem večírku. Těsně po: „Zatraceně, Nikki. Vypadáš sexy.“

Myslím, že čekal, že se začervenám, usměju a poděkuju mu za vlídná slova. Když se nedočkal, rozpačitě si odkašlal a vrátil se ke své práci.

„Víš přece, kdo je Stark, ne?“

„Viděl jsi můj životopis,“ připomněla jsem mu. „Stipendium!“ Dostávala jsem stipendium od Starkovy mezinárodní vědecké nadace po čtyři roky z pěti, co jsem strávila na Texaské univerzitě, a ty peníze navíc každý semestr pro mě znamenaly zásadní rozdíl. A samozřejmě i bez stipendia by člověk musel být z Marsu, aby toho muže neznal. Bylo mu pouhých třicet let, když jako bývalá tenisová hvězda na odpočinku sebral miliony, které získal jako ceny za turnaje a za propagaci výrobků, a investoval je. Jeho tenisovou slávu pak zastínily úspěchy, jichž dosáhl jako podnikatel. Starkovo rozsáhlé impérium vydělávalo každý rok miliardy dolarů.

„Jasně, jasně,“ zamumlal Carl roztěkaně. „Dubnový tým bude mít v úterý prezentaci ve společnosti Stark Applied Technology.“ U firmy C-Squared byl každý produktový tým pojmenován po některém z měsíců roku. S pouhými třiadvaceti zaměstnanci se však podnik teprve propracovával k podzimu a zimě.

„To je úžasné,“ řekla jsem a myslela to upřímně. Vývojáři, vynálezci a dychtiví majitelé nového byznysu se prakticky mohli zbláznit, aby dostali šanci na pohovor u Damiena Starka. Že se Carlovi podařilo urvat takové jednání, potvrzovalo, že moje úsilí získat tuto práci stálo za to.

„To teda jo,“ přikývl Carl. „Předvedeme mu beta-verzi 3-D tréninkového softwaru. Brian a Dave tam půjdou se mnou,“ dodal. Šlo o dva softwarové vývojáře, kteří naprogramovali většinu daného produktu. Vzhledem k tomu, že se jednalo o aplikace pro sport a že Stark Applied Technology byla firma zaměřená na sportovní medicínu a trénink, odhadovala jsem, že Carl to zase vyhrál. „Chtěl bych, abys na tu schůzku šla s námi,“ pokračoval. Musela jsem se ovládnout, abych se neztrapnila a nezvedla vítězně palec nahoru. „Teď ale máme na programu setkání s Prestonem Rhodesem. Víš, kdo to je?“

„Ne.“

„To neví nikdo, protože Rhodes je nýmand.“

Takže Carl neměl schůzku se samotným Starkem. Já měla ale pocit, že vím, kam se tento rozhovor ubírá.

„Zábavný kvíz, Nikki. Jak se teprve nastávající génius jako já dostane do osobního kontaktu s takovou osobností, jako je Damien Stark?“

„Přes sociální sítě,“ odpověděla jsem. Nedostávala jsem jedničky ve škole nadarmo.

„A právě proto jsem tě zaměstnal.“ Poklepal si na spánek, pohledem přeběhl po mých šatech a utkvěl jím u výstřihu. Aspoň že nebyl takový hulvát, aby nahlas vyjádřil základní skutečnost, že doufá, že moje prsa – spíš než ty jeho produkty – zaujmou Starka natolik, že se zúčastní setkání osobně. Upřímně řečeno jsem si však nebyla jistá, zda ty moje holky dostojí svému úkolu. Na pohled sice ujdu, ale vlastně jsem jen obyčejný typ, takové děvče ze sousedství, pravé americké zlatíčko. A já náhodou vím, že Stark jde výhradně po supermodelkovských typech.

Zjistila jsem to před šesti lety, kdy ještě hrál tenis a já jsem zápolila o korunky královen krásy. Objevil se jako čestný porotce v soutěži Miss Texas tří okresů, a třebaže jsme si vyměnili sotva pár slov při slavnostní recepci, naše setkání se mi vrylo do paměti.

Potloukala jsem se poblíž švédského stolu a rozjímala nad maličkými kousky tvarohového koláče. Uvažovala jsem, zda by matka poznala z mého dechu, kdybych jeden snědla, a vtom tam přikráčel on s takovou dávkou sebejistoty, že by u jiného muže působila jako arogance. Damien Stark však vypadal jen zatraceně sexy. Podíval se nejdřív na mě, potom na koláče. Pak popadl dva a oba si je strčil najednou do úst. Rozkousal je, polknul a pak se na mě usmál. Jeho zvláštní oči, jedno jantarové a druhé téměř úplně černé, jiskřily veselím.

Chtěla jsem podotknout něco zábavného, ale absolutně nic mě nenapadlo. A tak jsem tam jen stála se zdvořilým úsměvem na tváři a přemítala, zda bych při jeho polibku cítila koláčovou chuť, ale nenabrala žádné kalorie.

Pak se naklonil ke mně a z jeho blízkosti se mi zrychlil dech. „Zdá se, že jsme spřízněné duše, slečno Fairchildová.“

„Prosím?“ Měl na mysli ty koláče? Dobrý bože, snad jsem se na něj nedívala moc nepřejícně, když je jedl, nebo snad ano? Ta představa byla úděsná.

„Ani jeden z nás tady nechce být,“ vysvětlil. Pohnul hlavou k nedalekému nouzovému východu a já jsem na okamžik podlehla představě, že mě chytne za ruku a odvede pryč odtud. Naléhavost té myšlenky mě vyděsila. Ale jistota, že bych s ním šla, mě neděsila vůbec.

„Já – ach,“ zamumlala jsem.

Oči mu blýskly smíchem, otevřel ústa a chtěl něco říct. Už jsem se ale nedozvěděla, co to bylo, protože mezi nás vtrhla Carmela D’Amatoová a vzala ho za ruku. „Damie, drahoušku.“ Její italský přízvuk byl stejně těžký jako její černé vlnité vlasy. „Pojď. Už půjdeme, ano?“ Nikdy jsem moc nečetla bulvární tisk, ale když už jdete do soutěže krásy, drbům o celebritách se nevyhnete. Takže jsem viděla titulky, podle nichž se velká tenisová hvězda dala dohromady s italskou supermodelkou.

„Slečno Fairchildová,“ uklonil se zdvořile na rozloučenou, pak se otočil a doprovodil Carmelu skrz davy ven z budovy. Sledovala jsem, jak odcházejí, a utěšovala jsem se myšlenkou, že v pohledu se mu přitom zračila lítost. Lítost a rezignace.

Samozřejmě že tam nic takového nebylo. Proč by také mělo být?

Ale tato drobná hezká fantazie mi pomohla přenést se přes zbytek soutěže. Včetně toho, jak moc jsem se nyní těšila na další setkání s Damienem Starkem.

Carlovi jsem ale o té události neřekla ani slovo. Některé věci je prostě lepší nechat si pro sebe.

„Tak pojďte, Texasanko,“ prohlásila Evelyn a vytrhla mě tak z myšlenek. „Pojďme mu říct nazdárek.“

Kdosi mi poklepal na rameno, a když jsem se otočila, zjistila jsem, že je to Carl. Na tváři měl ten druh úsměvu, který obvykle hlásá, že si dotyčný právě zašukal. Mně to však bylo jasné. Byl prostě jenom celý pryč z toho, že se dostane do blízkosti Damiena Starka.

No, já taky.

Hlouček se znovu pohnul a zakryl mi tak výhled. Viděla jsem ho jen z profilu, ne přímo jemu do tváře, a teď už ani to ne. Evelyn kráčela první. Propracovávala se davem k němu, i když se cestou párkrát zastavila a poklábosila s hosty. Když jsme se zase posunuly kupředu, jakýsi muž s hrudí jako sud se pohnul doleva a konečně mi tak odkryl pohled na Damiena Starka.

Byl ještě úchvatnější než tehdy před šesti lety.

Neotesanost mládí teď nahradila zralá sebedůvěra. Byl jako Jason, Herkules i Perseus v jednom – postava tak mocná a krásná a heroická, že mu snad musela v žilách kolovat božská krev, protože jak jinak by mohla na tomto světě existovat tak dokonalá bytost?

Jeho tvář sestávala z ostrých rysů a úhlů, vykreslovaných světlem a stíny. Byla klasicky krásná a přitom nezaměnitelně jedinečná. Tmavé vlasy pohlcovaly světlo stejně dokonale jako havraní křídla, jen bez jejich hladkosti. Vypadaly jako rozcuchané větrem, jako by strávil den u moře.

Neuspořádaný účes kontrastoval s černými, na míru ušitými kalhotami a naškrobenou bílou košilí. Dodávaly mu vzhledu nedbalé elegance, takže bylo snadné uvěřit, že tento muž se cítí stejně sebejistě na tenisovém kurtu jako v zasedací místnosti správní rady velké firmy.

Mou pozornost připoutaly jeho proslulé oči. Byly zneklidňující, nebezpečné a plné temných příslibů. Ještě důležitější však bylo, že se upíraly na mě. Sledovaly, jak se k němu blížím.

Kráčela jsem dál, zachvácená podivným pocitem déjà vu, a přitom jsem si palčivě uvědomovala své tělo, svou postavu i způsob, jak kladu nohy. Poněkud bláznivě jsem si připadala, jako bych byla opět na soutěži krásy.

Nedívala jsem se mu do tváře, hleděla jsem dopředu. Zlobila jsem se sama na sebe, že se do mého chování vkradla nervozita. A na něj, že vidí pod mou ochrannou vrstvu, kterou jsem měla na sobě stejně jako černé koktejlky.

Jeden krok a pak další.

Nedalo se nic dělat: pohlédla jsem přímo na něj. Naše oči se setkaly a mně připadlo, že z celé místnosti vymizel veškerý vzduch. Moje stará fantazie opět oživla a já jsem jí znovu naprosto podlehla. Pocit déjà vu však zmizel a zbyl tu jen tento okamžik, mocný a elektrizující.

Smyslný.

Připadalo mi, že se vznáším ve vzduchoprázdnu. Ale ne, byla jsem tady, s podlahou pod nohama a zdmi kolem sebe, a upíraly se na mě oči Damiena Starka. Cítila jsem z nich žár i cílevědomost. A pak jsem pocítila syrovou, prapůvodní žádost tak naléhavou, až jsem se bála, že se pod její silou rozsypu.

Carl mě vzal za loket, aby mě podepřel, a teprve pak jsem si uvědomila, že jsem se zapotácela. „Jsi v pořádku?“

„To ty nové boty. Díky.“ Podívala jsem se znovu na Starka, ale jeho oči už byly bez výrazu. Ústa tvořila sevřenou linku. Ať už to bylo cokoliv – a co to vlastně bylo? – bylo to pryč. Chvíle pominula.

Než jsme došli ke Starkovi, byla jsem přesvědčená, že to byla jen moje představivost.

Když Evelyn představovala Carla, skoro jsem je nevnímala. Pak jsem byla na řadě já. Carl mi položil ruku na rameno a lehce mě postrčil dopředu. Dlaň měl zpocenou a na nahé kůži jsem vnímala její lepkavost. Měla jsem co dělat, abych ji nesetřásla.

„Nikki je Carlova nová asistentka,“ říkala právě Evelyn.

Natáhla jsem ruku. „Nikki Fairchildová. Těší mě.“ Nezmínila jsem se, že už jsme se někdy setkali. Nepřipadalo mi, že je vhodná doba, abych mu připomínala, že jsem se kdysi před ním promenovala v plavkách.

„Slečno Fairchildová,“ uklonil se, ale ignoroval mou ruku. Žaludek se mi sevřel a nevěděla jsem přesně, zda je to z nervů, zklamání, nebo vzteku. Damien Stark přelétl očima z Carla na Evelyn a záměrně se přitom vyhnul mému pohledu.

„Budete mě muset omluvit. Musím teď okamžitě něco nutného zařídit.“ A byl pryč. Dav ho pohltil stejně dokonale, jako když kouzelník zmizí v obláčku dýmu.

„Co to kurva bylo?“ vypravil se sebe Carl a naprosto tak vystihl i moje pocity. Evelyn, netypicky tichá, na mě jen zírala, výrazná ústa zachmuřeně svěšená.

Já jsem však nepotřebovala, aby něco řekla. Jasně jsem viděla, že se diví stejně jako já: Co se to tu stalo?

Ještě důležitější však bylo: Co jsem k čertu udělala špatně?

Table of Contents

copyright

titul

Poznámka autorky

Věnování

Kapitola 1

Kapitola 2