Pro Tabby. Stále.

Copyright © 2010 by Stephen King

Original English title: FULL DARK, NO STARS

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2011

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-034-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-035-4 (mobi)

OBSAH

1922

Velký řidič

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

PRODLUŽOVÁNÍ ČASU

DOBRÉ MANŽELSTVÍ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

DOSLOV

1922

11. dubna 1930

Hotel Magnolie

Omaha, Nebraska

KAŽDÉMU, KOMU SE TO DOSTANE DO RUKOU:

Jmenuji se Wilfred Leland James a toto je moje doznání. V červnu roku 1922 jsem zavraždil svoji manželku Arlettu Christinu Wintersovou-Jamesovou a jejího těla se zbavil tak, že jsem ho vhodil do staré studny. S tímto zločinem mi pomáhal syn Henry Freeman James, ale bylo mu čtrnáct let, takže nenesl odpovědnost. Přinutil jsem ho k tomu lstí, protože jsem v něm živil strach, a jeho zcela přirozené námitky jsem během dvou měsíců umlčel. Lituji toho víc než samotného zločinu, a to z důvodů, které v této listině uvedu.

Zločinu jsem se dopustil a sobě tak přivodil věčné zatracení kvůli sto akrům dobré půdy v Hemingford Homu v Nebrasce. Manželka je zdědila po svém otci Johnu Henrym Wintersovi. Přál jsem si přičlenit tuto půdu k našim polím, která v roce 1922 čítala osmdesát akrů. Moje manželka, které farmářský život nikdy nevoněl (ani to, že je farmářovou manželkou), si ji přála prodat Farringtonově společnosti za hotové. Když jsem se jí zeptal, jestli opravdu chce bydlet v sousedství Farringtonových prasečích jatek, odpověděla mi, že můžeme prodat nejen půdu po jejím otci, ale i celou naši farmu – která patřila mému otci a předtím zase jeho otci! Když jsem se jí zeptal, co bychom asi dělali s penězi, kdybychom zůstali bez půdy, řekla, že bychom se mohli přestěhovat do Omahy nebo dokonce do St. Louis a otevřít si tam obchod.

„Já v Omaze nikdy žít nebudu,“ odpověděl jsem. „Města jsou pro hlupáky.“

Je to ironické vzhledem k tomu, kde žiju teď, ale tady nezůstanu dlouho. Vím to, stejně jako vím, odkud se berou zvuky, které slýchám v ostění. A vím, kde se ocitnu, až moje pozemská pouť skončí. Zajímalo by mě, jestli může být peklo horší než Omaha. Možná je peklo stejné jako Omaha, akorát bez pěkné krajiny okolo. Je to jenom kouřící pustina čpící sírou, plná ztracených duší, jako jsem já.

Kvůli té stovce akrů jsme se hádali do krve celou zimu a jaro roku 1922. Henry uvízl mezi námi, ale stranil spíš mně. Podobou byl sice po matce, ale po mně zdědil lásku k půdě. Ve všem si dal říct a nikdy nebyl zpupný jako jeho matka. Pořád dokola jí říkal, že nechce žít v Omaze ani jiném městě a že tam půjde, jenom když se my dva dohodneme. Což se nemohlo stát.

Přemýšlel jsem, že půjdu k soudu, protože jsem byl přesvědčený, že jako manželovi mi každý zdejší soud potvrdí právo rozhodovat, jak a k čemu se půda využije. Jenomže mě něco zadrželo. Ne že bych měl strach, že nás sousedi pomluví, vesnické klepy mi byly fuk. Bylo v tom něco jiného. Já ji totiž začal nenávidět. Začal jsem si přát, aby byla mrtvá, a právě tohle mě zadrželo.

Věřím, že v každém člověku je ještě někdo jiný, cizinec, Intrikán. A věřím, že v březnu 1922, kdy bylo nebe v hemingfordském okrese bílé a všechna pole se proměnila v bahnitou sněhovou břečku, Intrikán ve farmáři Wilfredu Jamesovi vynesl nad mojí ženou rozsudek a rozhodl o jejím osudu. Cítil jsem v tom taky jakousi biblickou spravedlnost. V bibli přece stojí, že nevděčné dítě je jako hadí zub, ale věčně nespokojená a nevděčná manželka otráví muže mnohem hůř.

Nejsem žádná zrůda. Snažil jsem se ji před Intrikánem zachránit. Řekl jsem jí, že jestli se nedohodneme, měla by odjet k matce do Lincolnu, což je asi šedesát mil na západ – to je dištanc tak akorát, protože to ještě není rozvod, ale je jasné, že svazek manželský se rozpadá.

„Abych ti nechala půdu po otci, co?“ odsekla a pohodila hlavou. To drzé pohazování hlavou jsem začal nesnášet, vypadala jako nezvedený poník, a stejně tak si odfrkávala, to si nikdy neodpustila. „Na to zapomeň, Wilfe.“

Pověděl jsem jí, že od ní tu půdu koupím, když nedá jinak. Trvalo by mi to nějakou dobu – osm let, možná deset – ale splatil bych jí to do desetníku.

„Malý příjem je horší než žádný,“ odpověděla (a zase si odfrkla a pohodila hlavou). „To ví každá žena. Farringtonova společnost mi zaplatí všechno najednou a jejich představa o pořádné sumě je rozhodně mnohem velkorysejší než tvoje. A v Lincolnu nikdy žít nebudu. Není to město, ale jenom vesnice, kde je víc kostelů než baráků.“

Chápete moji situaci? Vidíte, že mě zahnala do kouta? Copak si od vás nezasloužím aspoň trochu soucitu? Ne? Tak si poslechněte tohle.

Začátkem dubna toho roku – dneska je to přesně osm let, pokud vím – ke mně přišla celá načančaná a vymóděná. Skoro celý den byla v „salónu krásy“ v McCooku a vlasy jí visely kolem obličeje v tlustých kudrnách, které mi připomínaly role záchodového papíru, co mívají v hotelech a penzionech. Prý dostala nápad. Prý bychom měli Farringtonovu kombinátu prodat těch sto akrů i s farmou. Byla přesvědčená, že od ní koupí všechno, jenom aby se dostali na tu otcovu půdu, protože přiléhala k železnici (v tom měla nejspíš pravdu).

„A potom,“ pokračovala ta drzá opice, „si můžeme peníze rozdělit, rozvést se a začít nový život každý po svém. Oba přece víme, že tohle chceš.“ Jako by to ona nechtěla.

„Aha,“ řekl jsem (jako bych se nad tím nápadem vážně zamyslel). „A u koho zůstane kluk?“

„Samozřejmě u mě,“ vykulila oči. „Čtrnáctiletý chlapec potřebuje být s matkou.“

Ještě ten den jsem začal zpracovávat Henryho a vyprávěl mu o matčině nejnovějším plánu. Seděli jsme na seníku. Nasadil jsem co nejsmutnější obličej a mluvil co nejsmutnějším hlasem. Líčil jsem mu v nejčernějších barvách, jak bude jeho život vypadat, pokud matce dovolíme ten plán uskutečnit: že nebude mít farmu ani otce, že se ocitne v mnohem větší škole, že všechny kamarády (které většinou zná od dětství) tu bude muset nechat, že v té nové škole si bude muset vybojovat místo mezi úplně cizími kluky, kteří se mu budou posmívat a pokřikovat na něj, že je vesnickej buran. A na druhou stranu jsem mu zdůrazňoval, že kdybychom si všechnu půdu nechali, určitě bychom do roku 1925 dokázali splatit hypotéku u banky, pak žili spokojeně bez dluhů a dýchali čistý vzduch, místo abychom se od rána do večera dívali na prasečí střeva plující potokem, který je dnes krásně čistý. „Tak co chceš ty?“ zeptal jsem se, když jsem mu ten obrázek vykreslil do všech podrobností.

„Zůstat tu s tebou, tati,“ řekl. Po tvářích se mu koulely slzy jako hráchy. „Proč máma musí být taková… taková…“

„Jen do toho,“ pobídl jsem ho. „Pravda není nadávka, synu.“

„Taková mrcha!“

„Protože většina ženských je taková,“ řekl jsem. „Mají to odjakživa v povaze. Otázka je, co s tím uděláme.“

Jenže Intrikán uvnitř si už vzpomněl na starou studnu za kravským chlévem, kterou jsme používali pouze na splašky, protože byla moc mělká a kalná – jenom sedm metrů hluboká, v podstatě žumpa. Zbývala jenom otázka, jak ho do toho zapojit. A já ho musel zapojit, to určitě chápete. Mohl jsem zabít manželku, ale musel jsem ušetřit svého milého syna. K čemu by mi bylo vlastnit sto osmdesát akrů – nebo tisícovku –, kdybych se o ně neměl s kým podělit, a komu je předat?

Předstíral jsem, že uvažuji o Arlettině šíleném plánu a nechám proměnit úrodnou půdu v prasečí jatka. Požádal jsem ji, aby mi dala čas, abych si na tu představu zvykl. Souhlasila. A další dva měsíce jsem zpracovával Henryho, aby si zvykl na naprosto jinou představu. Nebylo to tak těžké, jak by se mohlo zdát. Zdědil po matce vzhled (ženský vzhled je jako med, který má muže nalákat do úlu plného žihadel, to známe), ale už ne tu její bezbožnou tvrdohlavost. Bylo jen zapotřebí vykreslit mu obrázek života, jaký by vedl v Omaze nebo St. Louis. Naznačil jsem, že matku možná ani tahle dvě přelidněná mraveniště nemusí uspokojit a třeba si řekne, že je jí dobré jedině Chicago. „A najednou bys zjistil, že chodíš na střední s černejma negrama.“

Syn vůči matce ochladl. Několikrát se pokusila jeho náklonnost znovu získat – vždycky neobratně a pokaždé ji odmítl, až jejich vzájemné vztahy klesly na bod mrazu. Radoval jsem se z toho (tedy spíš Intrikán ve mně). Začátkem června jsem jí řekl, že po zralé úvaze jsem se rozhodl, že jí bez boje nikdy nedovolím prodat těch sto akrů. Že rodinu klidně přivedu na mizinu a zničím nás, pokud to jinak nepůjde.

Zachovala klid. Prý si najme právníka (protože jak víme, zákon stojí na té straně, která ho platí). Tohle jsem předvídal. A usmíval jsem se tomu! Protože takového právníka by nemohla zaplatit. To už jsem držel pevně v ruce tu trochu hotových peněz, které jsme doma měli. Henry dokonce vysypal prasátko, když jsem ho poprosil, aby nemohla sáhnout ani na tenhle zdroj, i když ubohý. Ona samozřejmě odjela do kanceláře Farringtonovy společnosti v Delandu, protože si byla docela jistá (já teda taky), že kvůli vyhlídce na slušný zisk za ni zaplatí i advokátní poplatky.

„Oni zaplatí a ona vyhraje,“ řekl jsem Henrymu na seníku, kde jsme se obvykle scházeli, abychom si popovídali. Nebyl jsem si tím úplně jistý, ale už jsem dospěl k rozhodnutí, které bych však ještě nenazýval plánem.

„Ale tati, to není fér!“ vykřikl. Jak tam seděl v tom seně, vypadal mnohem mladší, spíš na deset než čtrnáct let.

„Život nikdy není fér,“ poučil jsem ho. „Někdy člověku nezbyde než si to, co potřebuje, prostě vzít. I když tím někomu ublíží.“ Odmlčel jsem se a bedlivě se mu zahleděl do tváře. „I když někdo umře.“

Zbledl jako stěna. „Tati!“

„Kdyby zmizela,“ pokračoval jsem, „všechno by zůstalo, jak to je. Všechny hádky by přestaly. Žili bychom tu v klidu a míru. Nabídl jsem jí všechno, co můžu, aby v míru odešla, jenže ona nechce. Zbývá mi už jenom jedno. Teda nám zbývá už jenom jedno.“

„Ale já ji mám rád!“

„Já ji mám taky rád,“ ujistil jsem ho. Možná tomu nebudete věřit, ale byla to pravda. Nenávist, kterou jsem k ní v tom roce 1922 cítil, byla větší, než jakou může muž k ženě cítit, pokud v ní není taky láska. Arletta byla sice zatrpklá a umíněná ženská, ale kromě toho i temperamentní. Naše „manželské vztahy“ nikdy neustaly, i když od té doby, co jsme se začali hádat kvůli těm stu akrům, připomínaly naše potyčky ve tmě spíš páření divokých zvířat.

„Nemusí ji to bolet,“ nadhodil jsem. „A až bude po všem… tak…“

Vyvedl jsem ho ze stodoly a ukázal mu starou studnu. Propukl v pláč. „Ne, tati. To ne. Ať si dělá, jak chce.“

Ale když se Arletta vrátila z Delandu (Harlan Cotterie, náš nejbližší soused, ji svezl pořádný kus cesty svým fordem, takže šla pěšky jenom poslední dvě míle) a Henry ji prosil, aby „s tím přestala a my mohli být zase rodina“, ztratila trpělivost, vrazila mu facku a řekla mu, aby přestal kňučet jako pes.

„Otec tě nakazil tou svou ustrašeností. Vlastně něčím horším, nakazil tě chtivostí.“

Jako by se toho hříchu sama nedopustila!

„Advokát mě ujistil, že půda je moje a můžu si s ní dělat, co chci, a já ji prodám. Pokud jde o vás dva, můžete si tu sedět ve smradu z připálených prasat, sami si vařit a sami si stlát. Ty, synu, se můžeš celé dny plahočit na poli a po nocích si číst ty jeho věčné knížky. Nebyly mu k ničemu, ale ty z nich možná něco vytřískáš. Kdo ví?“

„Mami, to není fér!“

Dívala se na svého syna, jako by to byl cizinec, který se odvážil sáhnout jí na loket. Srdce mi poskočilo radostí, když jsem si všiml, že jí oplácí stejně ledovým pohledem. „Můžete táhnout k čertu, oba. Pokud jde o mě, já pojedu do Omahy a otevřu si tam obchod s oblečením. To je zase moje představa o tom, co je fér.“

Tenhle rozhovor se odehrál na prašném dvoře mezi domem a stodolou a to o férovosti bylo její poslední slovo. Rázně přešla dvůr, až se jí od elegantních městských střevíců prášilo, vešla do domu a práskla dveřmi. Henry se otočil a podíval se na mě. V koutku úst měl krev a dolní ret mu opuchal. Vztek v jeho očích patřil k té ryzí, syrové odrůdě, jaká se může zrodit jenom v dospívajících dětech. Je to vztek, který nehledí na oběti. Přikývl. Já přikývl stejně vážně, ale Intrikán ve mně se usmíval.

Ta facka byla její rozsudek smrti.

Za dva dny jsme se s Henrym sešli v mladé kukuřici a já viděl, že znovu ochabl. Nijak mě to nepřekvapilo ani nezaskočilo. Roky mezi dětstvím a dospělostí jsou bouřlivé, a kdo je prožívá, točí se jako korouhvička, jakou si někteří farmáři na Středozápadě stavívali na vršek obilné sýpky.

„Nemůžeme to udělat,“ řekl. „Tati, ona žije v bludu. A Shannon říká, že ten, kdo umře v bludu, půjde do pekla.“

Bůh zatrať ten metodistický kostel i ten jejich kroužek mladých metodistů, pomyslel jsem si…, ale Intrikán se jen usmál. Dalších deset minut jsme v zelené kukuřici rozmlouvali o teologii a nad námi se pomalu sunuly mraky časného léta – nejkrásnější mraky, které plují jako plachetnice po moři – a vlekly za sebou stíny. Vysvětloval jsem mu, že to bude přesně naopak, že Arlettu nepošleme do pekla, ale do nebe. „Protože zavražděný muž nebo žena nezemře v čase vyměřeném bohem, ale člověkem,“ řekl jsem. „Muž… nebo žena… padne dřív, než napraví své hříchy, takže všechna pochybení jim musí bůh odpustit. Když se na to podíváš takhle, tak je každá vražda bránou do nebe.“

„Ale co my, tati? Copak nepůjdeme do pekla?“

Rozmáchl jsem se po okolních polích překypujících zelenou úrodou. „Jak to můžeš říct, když vidíš nebe všude kolem nás? A ona nás přesto chce odsud vyhnat, jako ten anděl s planoucím mečem vyhnal Adama a Evu z ráje.“

Ustaraně na mě hleděl. Měl zlověstný pohled. Strašně nerad jsem mu nasazoval do hlavy tak temné myšlenky, jenže cosi ve mně tehdy věřilo, a věří dodnes, že za to nemůžu já, ale ona.

„Přemýšlej,“ pokračoval jsem. „Jestli odejde do Omahy, vykope si v pekle ještě hlubší jámu. Jestli tě vezme s sebou, stane se z tebe městský kluk…“

„Nikdy!“ Vykřikl to tak hlasitě, že z ohradníku vzlétly vrány a zakroužily modrým nebem jako cáry ohořelého papíru.

„Jsi mladý, takže se změníš,“ pokračoval jsem. „Zapomeneš na tohle všechno… Naučíš se městské způsoby… a začneš si kopat svoji jámu.“

Kdyby mi opáčil, že vrazi nemají naději sejít se se svými oběťmi v nebi, možná by mě vyvedl z míry. Ale buď jeho teologické vzdělání nesahalo tak daleko, nebo o takových věcech nechtěl přemýšlet. Existuje vůbec peklo, nebo si ho sami děláme na zemi? Když tak uvažuju o posledních osmi letech svého života, přikláním se k druhé možnosti.

„Jak?“ zeptal se. „Kdy?“

Pověděl jsem mu to.

„A budeme moct potom žít?“

Řekl jsem, že to půjde.

„A nebude ji to bolet?“

„Ne. Bude to rychlé.“

Zdálo se, že ho to upokojilo. Ale i tak k tomu nemuselo dojít, nebýt samotné Arletty.

Dohodli jsme se na sobotní večer někdy v půlce června, který byl toho roku výjimečně pěkný. Arletta si v létě občas dávala večer skleničku vína, ale málokdy víc než jednu. Měla k tomu dobrý důvod. Patřila k lidem, kteří když si dají dvě sklenice, dají si čtyři, pak šest a potom celou láhev. A pak ještě láhev, pokud je po ruce. „Musím být velice opatrná, Wilfe. Víno mi příliš chutná. Naštěstí mám silnou vůli.“

Ten večer jsme seděli na verandě, pozorovali, jak pole zalévají poslední paprsky, a poslouchali ospalé vrzání cvrčků. Henry byl ve svém pokoji. Večeře se skoro nedotkl, a když jsme s Arlettou seděli na verandě ve svých houpacích křeslech, stejných a opatřených polštářky s nápisy MÁMA a TÁTA, měl jsem dojem, že slyším zvuk, jako by někdo zvracel. Pamatuji si, jak mě napadlo, že až přijde ta chvíle, nejspíš to nezvládne. Jeho matka se druhý den probudí v mizerné náladě a s kocovinou a vůbec si neuvědomí, že se málem nedožila dalšího svítání v Nebrasce. Přesto jsem v plánu pokračoval. Protože jsem byl jako ruská matrjoška? Možná. Možná je každý člověk takový. Uvnitř jsem měl Intrikána, ale v Intrikánovi byl Doufající muž. Tenhle chlapík však zemřel někdy mezi lety 1922 a 1930. A Intrikán, jakmile napáchal škody, zmizel. Bez jeho plánů a přání se život vyprázdnil.

Na verandu jsem přinesl láhev vína, ale když jsem chtěl Arlettě dolít vypitou skleničku, zakryla ji rukou. „Nemusíš mě opíjet, abys dostal, co chceš. Já to chci taky. Mám svrbění.“ Roztáhla nohy a položila si ruku do rozkroku, aby mi ukázala, kde to svrbění má. Arletta v sobě schovávala Vulgární ženskou – možná i Běhnu – a víno ji vždycky pustilo z řetězu.

„Stejně si ještě jednu dej,“ pobídl jsem ji. „Máme co oslavovat.“

Ostražitě se na mě podívala. Už po jediné sklenici vína jí slzely oči (jako by v hloubi duše brečela kvůli všemu tomu vínu, které chce, ale nemůže vypít). Ve světle zapadajícího slunce vypadaly oranžové – jako oči vydlabané dýně se zapálenou svíčkou uvnitř.

„Žádný soud nebude,“ řekl jsem jí, „a nebude žádný rozvod. Jestli si Farringtonova společnost může dovolit zaplatit za mých osmdesát i za stovku tvého otce, nemáme proč se hádat.“

Poprvé a naposledy v našem rušném manželství na mě skutečně zírala s otevřenou pusou. „Co to povídáš? Rozumím ti dobře? Nesnaž se mi něco nabulíkovat, Wilfe!“

„Nic takového,“ ohradil se Intrikán. Mluvil naprosto upřímně. „S Henrym jsme o tom mockrát mluvili…“

„Byli jste hrozní tajnůstkáři, to je pravda,“ řekla. Odtáhla ruku ze sklenice, takže jsem využil příležitosti a dolil. „Věčně jste seděli s hlavama u sebe na seníku nebo mezi dřevem nebo na poli vzadu. Myslela jsem, že probíráte Shannon Cotteriovou.“ Odfrkla si a pohodila hlavou. Ale připadalo mi, že vypadá i trochu teskně. Načala druhou sklenici vína. Dvě usrknutí z druhé sklenky, a stále by dokázala s vínem přestat a jít spát. Čtyři usrknutí, a mohl bych jí podat celou láhev. Nemluvě o dvou dalších, které jsem si přichystal k ruce.

„Ne,“ řekl jsem. „Nemluvili jsme o Shannon.“ I když jsem Henryho opravdu párkrát viděl, jak se s ní drží za ruce a jdou spolu ty dvě míle do školy v Hemingford Homu. „Mluvili jsme o Omaze. Zřejmě taky chce jet.“ Nechtěl jsem to na ni vybalit moc nápadně, když měla v sobě jenom jednu sklenici vína a z druhé si dvakrát usrkla. Byla od přírody podezíravá, moje Arletta, vždycky pátrala po hlubších motivech. A já v tomhle případě samozřejmě jeden měl. „Aby si to aspoň ozkoušel. A Omaha není zas tak daleko od Hemingfordu…“

„To není. To jsem vám oběma říkala už tisíckrát.“ Napila se vína a místo aby sklenici postavila na stůl, jak to dělala předtím, nechala si ji v ruce. Oranžové světlo nad západním obzorem temnělo do zelenofialového odstínu jako z jiného světa a zdálo se, že se do té sklenice vpaluje.

„Kdyby to bylo St. Louis, to by byla jiná.“

„Ten nápad jsem už vzdala,“ řekla. Což samozřejmě znamenalo, že tu možnost zkoumala, ale narazila na potíže. Samozřejmě za mými zády. Všechno za mými zády, kromě advokáta Farrintgonovy společnosti. A ani o tom by mi neřekla, kdyby to nechtěla použít jako klacek proti mně.

„Co myslíš, koupí to celé sakumprásk?“ zeptal jsem se. „Všech sto osmdesát akrů?“

„Jak to mám vědět?“ Upila. Druhá sklenice už byla zpola prázdná. Kdybych jí teď řekl, že má dost, a pokusil se jí sklenici vzít, už by mi ji nedala.

„Víš to, určitě,“ řekl jsem. „Těch sto osmdesát akrů je totéž jako St. Louis. Vyptala ses na to.“

Škaredě se na mě po straně podívala… a pak se chraptivě rozesmála. „Možná jo.“

„Třeba bychom mohli hledat dům na předměstí,“ nadhodil jsem. „Kde by se aspoň dalo koukat na nějaké to pole.“

„A kde bys celý den jenom vysedával na verandě v houpacím křesle a nezvedl zadek, aby všechnu práci pro změnu odvedla manželka? Hele, dolej mi. Když už oslavujeme, tak pořádně.“

Dolil jsem oběma. Do své sklenice jenom pár kapek, protože jsem zatím vypil jenom jeden doušek.

„Možná bych se mohl poohlídnout, jestli někde nehledají mechanika. Na auta a dodávky, ale hlavně zemědělský stroje. Když dokážu udržet v chodu toho starocha,“ ukázal jsem sklenkou na tmavý obrys traktoru, který stál u stodoly, „tak nejspíš udržím v chodu cokoliv.“

„A k tomu tě přemluvil Henry.“

„Přesvědčil mě, že bude lepší zkusit štěstí ve městě než tu zůstat trčet sám, protože by to určitě nestálo za nic.“

„Kluk má zdravý rozum a mužský mu popřál sluchu! No konečně! Alelujá!“ Vypila sklenici do dna a nastavila ji, abych dolil. Popadla mě za paži a naklonila se tak blízko, že jsem v jejím dechu cítil zkyslé hrozny. „Dnes v noci můžeš dostat to, co máš rád, Wilfe.“ Dotkla se špičkou zfialovělého jazyka prostředka horního rtu. „Tu nemravnost.“

„Budu se těšit,“ ujistil jsem ji. Jestli bude po mém, dnes v noci se v posteli, o kterou jsme se dělili patnáct let, stane něco mnohem nemravnějšího.

„Zavoláme Henryho dolů,“ řekla. Začínal se jí plést jazyk. „Chci mu poblahopřát, že konečně spatřil světlo.“ (Zmínil jsem se už, že sloveso poděkovat se v manželčině slovní zásobě nevyskytovalo? Asi nezmínil. Asi se zmiňovat už ani nemusím.) Rozsvítily se jí oči, protože ji cosi napadlo. „Nalijeme mu víno! Už je dost velký!“ Dloubla do mě loktem, jak to dělávají dědci vysedávající na lavičkách před dveřmi k soudu, kde si vykládají přisprostlé vtipy. „Jestli mu trochu rozvážeme jazyk, možná zjistíme, jestli se už dal dohromady s Shannon Cotteriovou… Je to trochu slepice, ale má pěkné vlasy, to jí musím nechat.“

„Nejdřív si dej ještě sklenku,“ pobídl ji Intrikán.

Dala si další dvě a tím dopila láhev. (První.) To už zpívala „Avalon“ jako potulný zpěvák a dělala k tomu příslušné doprovodné grimasy. Ten pohled bolel, ale ještě víc mě bolely uši.

Šel jsem do kuchyně pro další víno a usoudil, že je vhodná chvíle zavolat Henryho. I když valné naděje jsem si nedělal, jak už jsem říkal. Mohl jsem to provést, jedině pokud bude ochotný mi pomoct, a já byl v hloubi duše přesvědčený, že ucukne, až řeči skončí a dojde na skutky. Jestli to tak bude, prostě ji uložíme do postele. Ráno jí povím, že jsem si prodej otcovy půdy zase rozmyslel.

Henry přišel a v jeho bledém, žalostném obličeji jsem nenašel nic povzbudivého. „Tati, já asi nemůžu,“ zašeptal. „Je to přece jenom máma.“

„Když nemůžeš, tak nemůžeš,“ řekl jsem a nebyl v tom ani kousek Intrikána. Rezignoval jsem. Co bude, bude. „Každopádně je po spoustě měsíců konečně spokojená. Opilá, ale spokojená.“

„Nemá jenom špičku? Ona je fakt opilá?“

„Nediv se. Je spokojená jenom tehdy, když prosadí svou. Za těch čtrnáct let to mohlo dojít i tobě.“

Zamračil se a naklonil hlavu k verandě, kde žena, která ho porodila, začala vyřvávat skoro doslovnou verzi „Sprosťáka McGea“. Henry se nad tou hospodskou odrhovačkou zamračil, možná kvůli refrénu („Sama si ho do ní šoupla, sprosťáka McGea zhoupla“), ale spíš mu asi vadilo, jak se jí motá jazyk. Henry loni v září na táboře mladých metodistů složil slavnostní slib. Měl jsem z jeho šoku škodolibou radost. Když se mladí netočí jako korouhvička ve vichřici, jsou přísní jako puritáni.

„Chce, aby sis sedl k nám a dal si trochu vína.“

„Tati, víš přece, že jsem Pánu Bohu slíbil, že nikdy nebudu pít.“

„To si budeš muset vyřídit s ní. Ona chce slavit. Všechno prodáme a přestěhujeme se do Omahy.“

„To ne!“

„No… uvidíme. Je to fakt na tobě, synku. Tak pojď za námi na verandu.“

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Titulní strana

1922

Velký řidič

DOBRÉ MANŽELSTVÍ