Copyright © 2017 by Joe Hill

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Adéla Bartlová, 2018

Original English title: STRANGE WEATHER

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-995-7 (ePub)

ISBN 978-80-7306-996-4 (mobi)

Pro pana Modré nebe:

Aidan Sawyer King. Mám tě rád, kluku.

Momentka

1

SHELLY BEUKESOVÁ STÁLA POD příjezdovou cestou a mžourala na náš dům z narůžovělého pískovce, jako by ho viděla poprvé v životě. Měla na sobě trenčkot, který by slušel i Humphreymu Bogartovi, a nesla si velkou látkovou tašku s potiskem ananasů a tropických květin. Vypadala, jako by šla jen do supermarketu, pokud by poblíž ovšem nějaký byl. Musel jsem se podívat dvakrát, než mi došlo, co mi na ní nesedí: zapomněla se obout. Nohy měla od špíny skoro černé.

Dělal jsem si v garáži pokusy – tak můj otec nazýval činnost, při které jsem většinou zničil zcela funkční vysavač nebo televizní ovladač. Víc jsem toho zkazil, než vyrobil, ale podařilo se mi například připojit joystick od Atari k rádiu, takže jsem mohl mačkáním střílecího tlačítka přeskakovat mezi stanicemi – byla to sice úplná blbost, ale na porotu školní soutěže mladých vynálezců to udělalo dojem a získal jsem modrou stuhu za kreativitu.

To ráno, kdy se u nás objevila Shelly, jsem pracoval na své party pistoli. Vypadala jako paprskomet ze starého sešitkového sci-fi románu – taková otlučená mosazná trumpeta s pažbou a spouští z lugeru (sletoval jsem k sobě skutečnou trumpetu a dětskou pistoli). Když jste zmáčkli spoušť, ozvalo se zatroubení, odpálil se blesk z foťáku a vyletěla sprška konfet a papírových pentlí. Říkal jsem si, že kdyby se mi zbraň povedla, mohli bychom ji s tátou prodat nějaké továrně na hračky nebo výrobci mejdanových fórků. Jako většina začínajících vynálezců jsem si piloval dovednosti při vyvádění klukovin. V Googlu nepracuje jediný chlap, který by někdy nesnil o vlastnoručně vyrobených rentgenových brýlích, jež by umožňovaly vidět skrz holčičí sukně.

Mířil jsem zrovna tou trapnou bambitkou na ulici a spatřil jsem Shelly přímo v zaměřovači. Sklonil jsem hlaveň a přeměřil jsem si ji přimhouřenýma očima. Já jsem ji viděl, ale ona mě ne. Kdyby se podívala do garáže, viděla by jen neproniknutelnou tmu jako v odkryté důlní šachtě.

Chtěl jsem na ni zavolat, ale potom jsem si všiml těch nohou a slova se mi zadrhla v krku. Nevydal jsem ani hlásku, jen jsem si ji chvíli prohlížel. Její rty se pohybovaly. Něco si šeptala.

Vrhla rychlý pohled směrem, z něhož přišla, jako by se bála, že se za ní něco plíží. Ulice však byla prázdná. Bylo vlhko a svět se dusil pod víkem zamračené oblohy. Pamatuju si, že všichni sousedé vynesli pytle s odpadky a ulice smrděla, protože popeláři měli zpoždění.

Okamžitě mi bylo jasné, že nesmím udělat nic, čím bych ji vylekal. Neměl jsem sice k opatrnosti žádný viditelný důvod – ale většina nejlepších myšlenek vzniká hluboko pod hladinou vědomého uvažování a není v něm nic racionálního. Pravěká část mozku si všímá mnoha drobných náznaků, jichž si ve skutečnosti nemusíme být vědomi.

Takže když jsem šel dolů po svažité příjezdové cestě, měl jsem palce nonšalantně vražené v kapsách a ani jsem se na Shelly přímo nedíval. Mžoural jsem k obzoru, jako bych v dálce pozoroval letadlo. Přiblížil jsem se k ní stejně jako ke kulhajícímu toulavému psu, který vám možná olízne ruku, ale možná po vás taky vystartuje s divoce vyceněnými zuby. Promluvil jsem, až když jsem se ocitl na dosah od ní.

„Jé, dobrý den, paní Beukesová,“ prohodil jsem, jako bych si jí všiml právě teď. „Všechno v pohodě?“

Její hlava se zhoupla směrem ke mně a na buclaté tváři se rozhostil neškodně radostný výraz. „No, nějak jsem se tady zamotala! Došla jsem až sem, ale vůbec nevím proč! Dneska není uklízecí den!“

To jsem nečekal.

Kdysi dávno chodila Shelly k nám domů luxovat, vytírat a poklízet – na čtyři hodiny každé úterý a čtvrtek odpoledne. Už tehdy byla stará, měla ovšem energii a svěžest olympijské hráčky metané. V pátek nám nechávala talíř vláčných sušenek plněných datlemi, obalený fólií na potraviny. Bože můj, ty byly. Ani crème brûlée v luxusní restauraci by nechutnal líp než tyhle sušenky s hrnkem čaje.

Ale v srpnu 1988 mi chybělo posledních pár týdnů do nástupu na střední, a Shelly u nás uklízela vlastně skoro polovinu mého života. Přestala k nám chodit v roce 1982, kdy šla na operaci trojitého bypassu a lékař jí nařídil, že musí odpočívat. Od té doby tedy odpočívala. Nikdy jsem o tom moc nepřemýšlel, ale kdybych se zamyslel, asi by mě napadlo, proč tu práci u nás vůbec brala. Peníze určitě nepotřebovala.

„Paní Beukesová? Poprosil vás náš táta, abyste přišla pomoct Marii?“

Marie, která u nás Shelly vystřídala, byla statná a ne moc chytrá dívka ve věku něco přes dvacet. Hlasitě se smála a měla velkou zadnici srdcovitého tvaru, která vystupovala v mých každovečerních honicích fantaziích. Netušil jsem, proč by si můj otec měl myslet, že Marie potřebuje s něčím pomoct. Pokud jsem věděl, žádnou návštěvu jsme nečekali. Vlastně pochybuju, že u nás kdy nějaká návštěva byla.

Shellyin úsměv trochu pohasl a opět vrhla úzkostlivý pohled za sebe. Když se zase podívala na mě, v obličeji jí zůstala jen slabá stopa dobré nálady a v očích měla strach.

„To já nevím, hochu – ty jo? Neměla bych umýt vanu? Vím, že jsem to minulý týden nestihla a už je pěkně špinavá.“ Shelly Beukesová zašmátrala ve své plátěné tašce a něco si pro sebe mumlala. Když zase zvedla hlavu, rty měla nespokojeně stažené. „Do hajzlu. Zapomněla jsem si doma ten zasranej písek na vany.“

Trhlo to se mnou. I kdyby rozhalila kabát a ukázalo se, že je pod ním nahá, nemohlo by mě to překvapit víc. Shelly Beukesová sice nebyla žádná prudérní dáma – pamatuju si, jak jednou uklízela v tričku s Johnem Belushim – ale nikdy jsem ji neslyšel říct „zasranej“. I „do hajzlu“ bylo o dost jadrnější než výrazy, které obvykle používala.

Shelly si mého údivu nevšimla a pokračovala: „Řekni tátovi, že tu vanu umyju zítra. Za deset minut bude tak vyleštěná, jako by v ní nikdy neseděl jedinej zadek.“

Taška, kterou měla zavěšenou na rameni, se pootevřela. Podíval jsem se dovnitř a spatřil jsem otlučeného a špinavého zahradního trpaslíka, několik prázdných plechovek od limonády a jednu potrhanou starou tenisku.

„Měla bych jít domů,“ pronesla najednou téměř robotickým hlasem. „Afrikán už se musí divit, kam jsem se poděla.“

Afrikán byl její manžel, Lawrence Beukes, který emigroval z Kapského Města ještě předtím, než jsem se narodil. Larrymu teď bylo sedmdesát a neznal jsem nabušenějšího chlapa než on. Kdysi býval vzpěračem a měl vypracované paže a na krku žíly jako cirkusový železný muž. Mohutné tělo pro něj bylo profesionálním nástrojem. Vydělal peníze na řetězci posiloven, které si otevřel v sedmdesátých letech, tedy v době, kdy se do veřejného povědomí probojovávala neuvěřitelná naolejovaná masa svalů jménem Arnold Schwarzenegger. Larry a Arnie se jednou objevili ve stejném kalendáři. Larry byl únorový model a předváděl své svaly na sněhu, oblečený jenom v těsném černém pytlíčku na kulky. Arnie se na červnové stránce leskl na pláži a na obou masivních prackách mu seděla děvčata v bikinách.

Shelly vrhla rychlý pohled přes rameno a začala se šourat pryč směrem, který ji vedl ještě dál od jejího domova. Sotva ode mě odvrátila zrak, zapomněla na mě. Poznal jsem to podle toho, jak jí z obličeje zmizel veškerý výraz. Její rty se začaly pohybovat, jak si pro sebe šeptala nějaké otázky.

„Shelly! Počkejte, chtěl jsem se zeptat pana Beukese, jestli… jestli by…“ Rychle jsem se snažil vymyslet, co bych tak mohl od Larryho Beukese potřebovat. „Jestli nepotřebuje někoho na posekání trávy! Má na práci důležitější věci, že jo? Nevadilo by vám, kdybych šel s vámi?“ Natáhl jsem se po ní a chytil jsem ji za loket, než mi uteče.

Podívala se na mě, cukla sebou – jako bych se k ní nenápadně připlížil –, a potom mi věnovala statečný vzdorný úsměv. „Už ani nevím, jak dlouho staroušovi říkám, že by měl najít někoho na posekání té… té…“ Oči jí pohasly. Nemohla si vzpomenout, co že to potřebuje posekat. Nakonec malinko zavrtěla hlavou a pokračovala: „No, té věci. Pojď se mnou. A víš co?“ Poplácala mě po ruce. „Myslím, že mám někde pár těch sušenek, co máš rád!“

Mrkla na mě a já jsem si byl chvilku dokonce jistý, že mě poznává, a hlavně, že poznává sebe. Shelly Beukesová na okamžik nabyla ostrých kontur a vzápětí se zase rozmlžila. Viděl jsem, jak se jí vytrácí vědomí, jako když stmívačem ztlumíte světlo tak, že jen slabě žhne.

Doprovodil jsem ji domů. Nelíbilo se mi, že jde po rozpálené ulici bosá. Bylo dusno a létala spousta komárů. Za chvíli jsem si všiml, že je Shelly rudá a na stařeckém knírku pod nosem jí vyrazil pot, a došlo mi, že by si měla sundat kabát. Ačkoli musím přiznat, že mě tou dobou už napadlo, že je pod ním možná vážně nahá. Vzhledem k tomu, jak byla dezorientovaná, se to nedalo úplně vyloučit. Potlačil jsem obavy a nabídl se, že jí kabát vezmu. Rychle zavrtěla hlavou.

„Nechci, aby mě poznal.“

Znělo to tak praštěně, že jsem na chvíli zapomněl, co se děje, a odpověděl jsem, jako by Shelly byla normální člověk při smyslech, který má rád televizní kvízy a s přímo brutální odhodlaností čistí trouby.

„Kdo?“ zeptal jsem se.

Naklonila se ke mně a sotva slyšitelně zasyčela: „Ten chlap s polaroidem. Ten zatracenej slizák v kabrioletu. Fotí mě, když je Afrikán pryč. Nevím, kolik toho nacvakal, ale nic víc už mu nedám.“ Sevřela mi zápěstí. Pořád byla statná a prsatá, ale ruku měla kostnatou a pokroucenou jako čarodějnice z pohádky. „Nenech ho, aby si tě vyfotil. Nedovol mu, ať začne ubírat.“

„Dám si na něj pozor. Ale fakt, paní Beukesová, vypadáte, že se v tom kabátu upečete. Vezmu vám ho a budeme spolu dávat pozor na toho chlapa. Kdyby se objevil, můžete na sebe kabát hned zase hodit.“

Zaklonila hlavu, přimhouřila oči a prohlížela si mě, jako by četla drobné písmo na konci pochybné smlouvy. Nakonec popotáhla, setřásla obří kabát z ramen a podala mi ho. Nebyla pod ním nahá, ale měla jen černé šortky na cvičení a tričko, které bylo naruby a ještě obráceně, takže jí cedulka poskakovala pod bradou. Nohy měla sukovité a oslnivě bílé, s lýtky protkanými křečovými žílami. Přehodil jsem si propocený a zmačkaný kabát přes paži, vzal jsem Shelly za ruku a šli jsme dál.

Ulice v Golden Orchards, naší malé rezidenční oblasti na sever od Cupertina, byly uspořádané jako překrývající se provazové smyčky, nenašli byste jedinou rovnou linii. Domy na první pohled vypadaly jako směska různých stylů – tady španělské štuky, tam zase cihly a koloniální architektura. Když jste se tu však nějakou dobu potulovali, přišli jste na to, že jde víceméně o jeden a týž model domu – stejné členění interiéru, stejný počet koupelen, stejná okna –, jenom v jiném kabátě.

Beukesovi měli pseudoviktoriánský dům laděný do jakéhosi plážového stylu: v betonu na pěšině byly zalité mušle, na vstupních dveřích visela vybělená mořská hvězdice. Možná se posilovny pana Beukese jmenovaly Neptune Fitness? Nebo Atlantis Athletics? Nebo šlo o nějakou narážku na posilovací stroje Nautilus, které používal? Už si nevzpomínám. Spousta událostí toho dne – 15. srpna 1988 – zůstala v mých vzpomínkách živá, ale myslím, že o tomhle detailu jsem ani tehdy neměl jasno.

Dovedl jsem Shelly ke dveřím, zaklepal jsem na ně, potom jsem zazvonil. Mohl jsem ji tam prostě nechat – byl to koneckonců její dům –, ale přišlo mi, že se to nehodí. Potřeboval jsem Larrymu Beukesovi sdělit, kam se zatoulala, a nějak ne moc trapně ho upozornit, jak je zmatená.

Shelly nedala nijak najevo, že by svůj dům poznávala. Stála u schodů, klidně se rozhlížela a trpělivě čekala. Ještě před chvílí se tvářila šibalsky, a dokonce lehce hrozivě. Teď vypadala spíš jako nudící se babička, která dělá společnost vnukovi, jenž chodí po domech a nabízí předplatné časopisů.

V pokyvujících se bílých květech bzučeli čmeláci. Napadlo mě, že Larry Beukes by opravdu možná potřeboval někoho, kdo by mu posekal trávu. Zahrádka byla neudržovaná a zarostlá a trávník plný pampelišek. Také dům by potřeboval očistit, zpod okapů vykukovaly plesnivé fleky. Nějakou dobu jsem tu nebyl, a kdo ví, kdy jsem se na dům naposledy opravdu podíval, místo abych ho jen zběžně přejel pohledem.

Larry Beukes svůj majetek odjakživa udržoval se svědomitostí a energií pruského polního maršála. Dvakrát týdně se v tričku bez rukávů chopil ruční sekačky a s dramaticky zvednutou bradou se jal předvádět své opálené delťáky (držení těla měl sakra perfektní). Tráva u ostatních domů byla prostě zelená a udržovaná. Ta jeho byla dokonalá.

Když se to stalo, bylo mi třináct, a teprve teď jsem pochopil to, co mi dřív nedošlo: Lawrenceovi Beukesovi se to vymykalo z rukou. Jeho schopnost poradit si na klidném předměstí s nároky života, byť drobnými, kousek po kousku prohrávala s nutností pečovat o ženu, která se nedokázala postarat sama o sebe. Snad jen díky svému vrozenému optimismu a kondici – smyslu pro osobní disciplínu, chcete-li – dokázal jít dál a namlouvat si, že to všechno zvládne.

Říkal jsem si, že budu možná muset vzít Shelly zpátky k našemu domu a počkat tam s ní, když vtom se na příjezdové cestě objevil Beukesův vínově červený, deset let starý lincoln. Uháněl jako prchající zločinec z televizní detektivky, a když zatočil k domu, jednou pneumatikou vyskočil na chodník. Celý zpocený vystoupil, zakopl a málem upadl.

„Ježíšmarjá, tady seš! Jel jsem tě hledat až do horoucích pekel! Div že mě z teho neklepla pepka.“ Larryho slovník vzbuzoval v člověku myšlenky na apartheid, mučení a diktátory na pozlacených trůnech v mramorových palácích, kde po zdech běhají salamandři. Což nemělo logiku. Vydělal si peníze taháním železa, ne krvavých diamantů. Měl své mouchy – volil Reagana, věřil, že Carl Weathers je skvělý herec a dojímal se u písniček skupiny ABBA –, ale miloval a zbožňoval svou ženu, a vedle toho to byly zcela bezvýznamné vady. „Co to vyvádíš? Jeden se akorát zande zeptat souseda, esi by mu nepučil prací prášek, a ty zatím foukneš, jak dyby tě vodčaroval Kaprfíld!“

Vzal ji za ramena a chvíli to vypadalo, že s ní chce zatřást, ale pak ji místo toho objal. Podíval se přes její rameno na mě a v očích se mu zaleskly slzy.

„To je dobrý, pane Beukesi,“ řekl jsem. „Je v pořádku. Jenom tak… zabloudila.“

„Já jsem nezabloudila,“ ohradila se paní Beukesová a vědoucně se na svého muže usmála. „Schovávala jsem se před polaroiďákem.“

Pan Beukes zavrtěl hlavou. „Ale pšš. Nech toho, žencká. Poď rači z toho slunce… Bože můj, koukej na ty haxny. Škoda, že si je nemůžeš sundat, než vlezeš dovnitř. Nataháš tam špínu.“

Zní to možná trochu krutě a bezohledně, ale v očích měl slzy a pronášel to s nabručenou, dotčenou laskavostí, jako by mluvil k milované staré kočce, která se venku poprala a vrátila se s utrženým uchem.

Prošel kolem mě a vystoupal po cihlových schůdcích do domu. Chtěl jsem jít, myslel jsem si, že už si mě nevšímá, ale vtom se otočil a namířil mi třesoucím se prstem na nos.

„Něco pro tebe mám, Michaele Figlione. Nikam mi nefrnkni.“

A bouchl za sebou dveřmi.

2

Z JISTÉHO ÚHLU pohledu se jeho volba slov zdála téměř vtipná. Rozhodně nehrozilo, že bych někam uletěl. Ještě jsme totiž nenakousli jeden detail, který není zrovna… malý. Mé třináctileté já totiž určitě malé nebylo. Byl jsem tlustý. Ne „baculatý“. Neměl jsem „těžké kosti“. Zcela jistě jsem nebyl ani „dobře rostlý“. Když jsem vešel do kuchyně, v kredenci cinkaly skleničky. Když jsem stál v řadě se spolužáky z osmé třídy, vypadal jsem jako bizon mezi kojoty.

Dnes, v době sociálních médií a nekompromisního přístupu k šikaně, nemůžete o někom říct, že je tlusťoch, protože to hned schytáte za diskriminaci. V roce 1988 jsme ale modré ptáčky znali akorát z přírody. Byl jsem tlustý a byl jsem sám; když jste v té době byli tlustí, osamělost k tomu logicky patřila. Měl jsem spoustu času na doprovázení starých dam. Nezanedbával jsem kamarády, protože jsem žádné neměl. Aspoň ne žádné v mém věku. Otec mě občas zavezl do zátoky na pravidelné měsíční setkání klubu S.F. SUPR (Sanfranciské shromáždění uživatelů a přátel robotů), ale většina ostatních účastníků bývala mnohem starší než já. Byly to také ztělesněné stereotypy. Ani je nemusím popisovat, protože je už nejspíš máte před očima jako živé: poďobané obličeje, silné brýle, omylem nezapnuté poklopce. Když jsem se mezi nimi ocitl, neseznámil jsem se jen s tištěnými spoji. Seznámil jsem se i s tím, jak bude vypadat moje budoucnost: depresivní večerní spory o detailech Star Treku a k tomu celibát.

Příjmení Figlione mi dvakrát nepomáhalo, protože spolužactvo ze základní školy z osmdesátých let mě překřtilo na Tlustilona, Hnusilona, anebo mi jednoduše říkali Buzíku. Přezdívky se na mě přilepily jako žvýkačka na podrážku a držely se mě ještě po dvacítce. Dokonce i můj milovaný učitel přírodovědy z páté třídy mi jednou ke všeobecnému veselí omylem řekl Tlustilone, ale aspoň v sobě měl tolik slušnosti, že zčervenal, zatvářil se provinile a omluvil se.

Můj život by mohl být o hodně horší. Byl jsem čistotný a pořádný, a protože jsem se neučil francouzsky, dokázal jsem se vyhnout umístění na seznam nejlepších studentů čili namyšlených šprtů a vlezdoprdelků, kteří si říkali o to, aby jim někdo na chodbě podrazil nohy. Zakusil jsem jen občasné mírné ponižování, a kdykoli si mě někdo dobíral, shovívavě jsem se usmíval, jako by šlo o škádlení mezi kamarády. Shelly Beukesová si nedokázala zapamatovat, co se stalo předešlého dne. Já jsem si to nepamatoval schválně.

Dveře se opět rozletěly a v nich stál Larry Beukes. Otočil jsem se právě včas, abych viděl, jak si jednou mozolnatou tlapou utírá mokrou tvář. Bylo mi trapně a odvrátil jsem zrak. Neměl jsem zkušenosti s plačícími dospělými. Můj otec nebyl moc emotivní člověk a pochybuju, že moje matka byla ten typ, který se snadno rozpláče, ačkoli jsem si nemohl být úplně jistý. Každý rok jsem ji viděl tak dva tři měsíce. Larry Beukes přišel z Afriky, moje máma tam naopak odjela provádět antropologický výzkum a v jistém slova smyslu už se nikdy nevrátila. I když zrovna byla doma, jednou nohou zůstávala deset tisíc kilometrů daleko, mimo můj dosah. Tehdy jsem se kvůli tomu nezlobil. Děti se zlobí kvůli věcem, které jsou blízko nich. Časem se to mění.

„Lítal sem po celým vokolí a hledal sem ji, ženckou jednu zatracenou. To už je potřetí. Myslel sem si, že tentokrát už fakt někde vletí pod auto! Ta zatracená hlupačka – děkuju ti, že si mi ji přived. Pámbu ti žehnej, Michaele Figlione. Pámbu žehnej tvýmu srci.“ Obrátil jednu kapsu naruby a po pěšině a po trávě se rozprskly stříbrné mince a zmačkané bankovky. S hrůzou jsem si uvědomil, že mi chce dát odměnu.

„Ježíš, pane Beukesi. To je dobrý. To nemusíte. Rád jsem pomohl. Nechci… Připadal bych si blbě…“

Přimhouřil jedno oko a tím druhým se na mě upřeně zadíval. „To nejni ňáká vodměna. To je záloha.“ Sehnul se, zvedl desetidolarovou bankovku a podal mi ji. „No šup. Vem si to.“ Protože jsem si peníze nevzal, zastrčil mi je do kapsy mé havajské košile. „Michaele. Dybych musel někam vodjet… Můžu tě požádat, abys mi ji vohlídal? Celej den sem doma a furt hlídám tu praštěnou ženckou, ale vobčas musim nakoupit nebo do posilky, dyž je tam průšvih. Furt je tam ňákej průšvih. Ty chlapi, co pro mě dělaj, uměj zvednout dvoumetrákový železo, ale uměj počítat jenom do desíti. Pak už jim nestačej prsty.“ Poklepal mi na kapsu s penězi a vzal si ode mě Shellyin kabát. Pořád jsem ho měl přehozený přes paži jako číšník utěrku a dočista jsem na něj zapomněl. „Platí? Domluveno?“

„Jistě, pane Beukesi. Hlídala mě, když jsem byl malý. Určitě bych ji mohl… Mohl bych ji…“

„Jo, vohlídat. Je vlastně zase jako děcko. Pámbu chraň ji i mě. Potřebuje někoho, kdo dohlídne, aby se netoulala. Až ho bude zasejc hledat.“

„Polaroiďáka?“

„Řekla ti vo něm?“

Přikývl jsem.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Momentka

1

2

Nabito

V nebi