Copyright © Stephen King, 1992

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Buška Bryndová, 1996

Copyright © for Czech edition Beta – Dobrovský

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7593-020-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-021-7 (mobi)

OBSAH

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

1

Jessie zaslechla, jak zadní dveře lehce a nepravidelně bouchají v říjnovém větříku vanoucím kolem domu. Zárubeň dveří vždy na podzim nabobtnala a dveřmi se muselo pořádně prásknout, aby se zavřely. Tentokrát na to zapomněli. Napadlo ji říct Geraldovi, aby šel dozadu a dveře zavřel dřív, než se do toho příliš zaberou nebo než se z toho bouchání zcvokne. Pak si uvědomila, jak směšné by to bylo za daných okolností. Zkazilo by to celou náladu.

Jakou náladu?

Dobrá otázka, opravdu.

A jak Gerald otáčel klíčkem v druhém zámku a jak zaslechla cvaknutí nad levým uchem, uvědomila si, že alespoň co se týká jí samotné, ta nálada nestála za to, aby zůstala zachovaná. Proto si přece všimla těch nezajištěných dveří. Hra na otroka ji už dál sexuálně nevzrušovala.

Ovšem totéž se nedalo říct o Geraldovi. Měl teď na sobě jen trenýrky a ani nemusela zvednout oči až k jeho tváři, aby viděla, že má o ni stále nezmenšený zájem.

Je to hloupé, pomyslela si, ale nebylo to jen hloupé. Bylo to také trochu děsivé. Nechtěla si to připustit, ale bylo to tak.

„Geralde, proč se na to prostě nevykašlem?“

Na okamžik zaváhal, trochu se zamračil a pak přešel přes pokoj k prádelníku nalevo od dveří do koupelny. Jeho tvář se přitom vyjasnila. Ležela v posteli s rukama roztaženýma za hlavou a dívala se na něj. Trochu vypadala jako spoutaná Fay Wrayová čekající na obřího opičáka v King Kongovi. Zápěstí měla připoutaná k mahagonovým sloupkům v čele postele dvěma páry pout. Řetízek pout dával každé ruce asi šestipalcovou volnost pohybu. Nebylo to zrovna moc.

Položil klíče na prádelník, ozvala se dvě cvaknutí, její sluch byl výjimečně jemný na středeční odpoledne, a pak se k ní otočil. Na vysokém bílém stropě nad jeho hlavou tancovaly a poskakovaly odlesky slunce na vlnách v jezeře.

„Co ty na to? Už to pro mě ztratilo hodně kouzla.“ A vlastně ho nikdy moc nemělo, to už ale nedodala.

Zašklebil se. Měl masitý, růžový obličej pod úzkým výběžkem vlasů, černých jako havraní křídlo, a ten úšklebek v ní vždy vzbuzoval nepříjemné pocity. Nemohla přijít na to, co to přesně bylo, ale…

Ale samozřejmě můžeš. Vypadá hloupě. Vlastně je vidět, jak jeho IQ klesá o deset bodů dolů s každým palcem, o který se ten úšklebek rozšíří. A když je nejširší, tak ten tvůj dynamický podnikový právník vypadá jako propuštěný zřízenec z místního blázince.

Bylo to kruté, ale ne zcela nepřesné. Ale jak říct téměř po dvaceti letech svému manželovi, že pokaždé, když se ušklíbne, tak vypadá, jako kdyby byl postižen lehkou mentální retardací? Odpověď byla snadná, samozřejmě že to nešlo. Jeho smích, to bylo něco zcela jiného. Měl roztomilý úsměv a napadlo ji, že to byl především ten úsměv, tak teplý a přívětivý, který ji přesvědčil, aby s ním začala chodit. Připomínal jí úsměv jejího otce, když před večeří rodině vyprávěl zábavné prožitky dne a usrkával k tomu gin-tonic.

Toto však nebyl úsměv. Byl to úšklebek, jeho zvláštní verze, určená pouze pro tyto sedánky. Napadlo ji, že Geraldovi, který byl uvnitř tohoto úšklebku, připadal jako vlčí škleb. Nebo možná jako pirátský. Ovšem z jejího zorného úhlu, jak tu ležela s rukama za hlavou, oblečená jen do bikini kalhotek, vypadal hloupě. Ne…, retardovaně. Nakonec, nebyl žádným z těch neohrožených dobrodruhů z časopisů pro pány, nad kterými prožil zuřivé ejakulace své osamělé, obtloustlé puberty. Byl to právník s růžovým, příliš širokým obličejem, rozkládajícím se pod výběžkem vlasů neúprosně se zužujícím až do úplné pleše. Prostě jen právník s vepředu vyboulenými, nepadnoucími trenkami. Jen mírně nepadnoucími.

Velikost jeho erekce nebyla však podstatná. Důležitý byl ten úšklebek. Nepohnul se ani o kousek, a to znamenalo, že ji Gerald nevzal vážně. Měla protestovat, bylo to nakonec součástí hry.

„Geralde? Myslím to vážně.“

Úšklebek se rozšířil. Ukázalo se několik dalších, malých, neškodných právnických zubů a jeho IQ spadlo o dalších dvacet nebo třicet bodů. A stále ji ještě neslyšel.

Jseš si tím jistá?

Byla. Neuměla v něm číst jako v otevřené knize, předpokládala, že je k tomu potřeba déle než sedmnácti let manželství, ale myslela si, že obvykle dost dobře ví, co mu zrovna prochází hlavou. Pomyslela si, že by to bylo pěkně v nepořádku, kdyby to nevěděla.

Jestli je tomu tak, panenko, jak to, že on to nedokáže? Jak to, že nevidí, že toto není jen další nová scéna v té staré sexuální frašce?

Teď byla řada na ní, aby se lehce zamračila. Odedávna slýchávala hlasy uvnitř své hlavy a domnívala se, že je slyší každý, ačkoliv lidé o tom obvykle nemluví, zrovna tak jako nemluví o funkci svých střev. Většina těch hlasů byla jako staří přátelé, příjemně přizpůsobiví, jako pohodlně obnošené pantofle. Tento hlas byl ovšem nový… a nebylo v něm nic pohodového. Byl to silný hlas, takový, co zní mladě a mocně. Také zněl netrpělivě. Teď znova promluvil a odpověděl na svou vlastní otázku.

To není tak, že by ti nemohl rozumět, panenko, to je jen tím, že někdy prostě rozumět nechce.

„Opravdu, Geralde, necítím se na to. Přines klíčky a odemkni mě. Uděláme něco jiného. Vlezu si na tebe, jestli chceš. Anebo tu můžeš jen ležet s rukama za hlavou a já ti to udělám tím druhým způsobem.“

Jseš si jistá, že to chceš udělat? zeptal se ten nový hlas. Jseš si opravdu jistá, že to vůbec chceš s tímhle chlapem nějak dělat?

Jessie zavřela oči, jako by tím mohla ten hlas umlčet. Když je znova otevřela, Gerald stál v nohou postele a přední díl jeho trenek se vypínal jako příď lodi. No… možná, jako příď dětské loďky. Jeho úšklebek se ještě rozšířil a obnažil několik dalších zubů se zlatými plombami na obou stranách. Nedalo se říct, že ten přihlouplý úšklebek neměla ráda, ona jej přímo nesnášela.

„Nechám tě vlézt si na mě,… když budeš moc a moc hodná. Ty umíš být moc a moc hodná, Jessie.“

Je to obehrané, komentoval to ten nový neoblafnutelný hlas. Trés obehrané.

Zahákl palce do gumičky od trenek, jako by to byl nějaký absurdní pistolnický opasek. Trenky mu sjely rychle dolů, jakmile se dostaly přes jeho ne zrovna zanedbatelné pohlavní partie. A ty teď byly obnažené. Nebyl to žádný úžasný nástroj lásky jako ty, se kterými se poprvé setkala coby dospívající dívka na stránkách časopisu Fanny Hill, ale něco nevýrazného a růžového a obřezaného, prostě pět palců naprosto nevýznamné erekce. Během jedné z občasných cest do Bostonu, před dvěma nebo třemi roky, zhlédla film, který se jmenoval Břicho architekta. Správně, pomyslela si. A teď se dívám na Penis právníka. Musela se kousat do vnitřní strany tváří, aby se nerozesmála. Smát se v této chvíli by nebylo taktické.

Napadlo ji něco, co jí zahnalo veškerou chuť na smích. Napadlo ji, že on neví, že se tváří vážně kvůli němu, ona, Jessie Mahout Burlingamová, žena Geralda, dcera Toma a Sally, matka nikoho, která tady vlastně vůbec není. Přestala tu být, když se klíčky otočily se slabým kovovým cvaknutím v zámcích pout. Dobrodružné časopisy pro pány z let Geraldova dospívání byly nahrazené stohem pornografických časopisů v dolní zásuvce jeho psacího stolu, časopisů, ve kterých ženy oděné pouze do perlových náhrdelníků klečí na předložkách z medvědí kůže, zatímco muži jim to dělají zezadu pohlavními ústrojími, vedle nichž to Geraldovo vypadalo jako provedené v jiném měřítku. Na zadních stranách těchto časopisů, mezi reklamami na erotické „horké“ linky s čísly začínajícími na 0609, byly reklamy na nafukovací ženy, které měly být anatomicky věrné, byl to nejbizarnější nápad, s nímž se Jessie kdy setkala. S chápavým úžasem myslela teď na ty vzduchem naplněné panny, na jejich růžovou pleť, hladká těla jak z kreslených filmů a bezvýrazné rysy. Nebylo to strašidelné, ne tak úplně, ale silný záblesk zazářil uvnitř ní a osvětlil krajinu, která byla určitě hrůznější než celá ta hloupá hra nebo to, že ji tentokrát hráli v chatě u jezera dlouho poté, co léto uteklo před nadcházející zimou.

Ale nic z toho neovlivnilo její jemný sluch. Teď slyšela motorovou pilu vyjící někde daleko v lesích asi tak pět mil odsud. Někde blíž, u jezera Kashwakamak, opozdilá potáplice, která se ještě nevydala na svou každoroční pouť k jihu, prorazila modrý říjnový vzduch bláznivým pokřikem. Ještě blíže, někde tady na severním břehu, zaštěkal pes. Byl to ošklivý, kašlavý zvuk, ale Jessie připadal zvláštně uklidňující. Znamenalo to, že tu nahoře byl ještě někdo jiný i přesto, že byl všední den, a k tomu ještě říjen. Jinak tu byl slyšet jen klepot dveří kývajících se jako zub v prohnilé dásni, narážejících do nabobtnalé zárubně. Cítila, že se zblázní, pokud to bude muset ještě déle poslouchat.

Gerald, teď až na brýle zcela nahý, si klekl na postel a začal k ní po kolenou lézt. Jeho oči stále svítily.

Napadlo ji, že to byl tento svit, který ji u té hry držel ještě dlouho poté, co její počáteční zvědavost byla uspokojena. Po celá léta neviděla v jeho pohledu tolik vášně. Nevypadala špatně, podařilo se jí udržet si váhu a stále ještě měla pěknou postavu, ale přesto Geraldův zájem o ni pohasl. Napadlo ji, že za to částečně mohlo jeho pití, pil zatraceně víc než v době, kdy se brali, ale věděla, že to není jenom vina alkoholu. Jak znělo to staré rčení o blízkém poznání, které přináší pohrdání? To se ale nemělo vztahovat na zamilované dvojice, alespoň ne podle romantických básníků, které četla v kurzech anglické literatury, ale v letech po vysoké škole objevila, že existují určité životní zkušenosti, o nichž ani John Keats, ani Percy Shelley nikdy nepsali. Ale ovšem, oba zemřeli daleko mladší, než teď byli oni, ona i Gerald.

Na tom všem teď a tady moc nezáleželo. Faktem bylo, že zašla s tou hrou dál, než opravdu chtěla, protože měla ráda onu vášnivou záři v Geraldových očích: Připadala si mladá a hezká a žádoucí. Ale…

… ale jestli, panenko, opravdu věříš, že viděl tebe, když se na tebe takhle díval, tak to tě pěkně převezl. Nebo jsi možná převezla sama sebe. A možná že teď se musíš opravdu rozhodnout, skutečně rozhodnout, jestli míníš pokračovat v tomto ponižování. Protože není to zrovna tak, jak se cítíš? Ponížená?

Vzdychla. Ano. Je to zrovna tak.

„Geralde, já to myslím vážně.“ Mluvila teď hlasitěji a poprvé ten svit v jeho očích trochu pohasl. Dobře. Zdálo se, že ji konečně slyší. Takže možná že vše ještě bylo v pořádku. Ne zrovna skvělé, už to bylo dávno od dob, kdy to bylo skvělé, ale v pořádku. Pak se svit znovu objevil a za okamžik poté následoval i ten idiotský škleb.

„Já budu učit tebe, má hrdá krásko,“ řekl. Opravdu to řekl, vyslovuje slovo kráska takovým způsobem, jako by byl hradním pánem ve špatném viktoriánském dramatu.

Ať si to udělá. Jen ho nech, ať si to udělá, a bude pokoj.

Tento hlas jí byl daleko známější a rozhodla se, že bude následovat jeho rady. Nevěděla, jestli by Gloria Steinemová s tím souhlasila, ale bylo jí to jedno; tato rada ji přitahovala tím, že byla naprosto praktická. Nechat si to udělat a bude pokoj. Quod errat demonstrandum.

Pak se jeho ruka natáhla, jeho měkká ruka s krátkými prsty, s pletí růžovou jako ta, která pokrývala jeho penis, a chytla její ňadro. V té chvíli v jejím vnitřku cosi vystřelilo jak přepjatá šlacha. Prudce trhla boky a stáhla se směrem nahoru, shazujíc přitom jeho ruku.

„Nech toho, Geralde. Odemkni mi ty hloupý pouta a pusť mě. Už od minulého března tohle není žádná legrace, a to byl aspoň ještě venku sníh. Necítím se sexy, cítím se směšná.“

Tentokrát ji už plně vnímal. Věděla to podle toho, jak ten svit v jeho očích náhle zhasl, jako když svíčka zhasne v silném větru. Domnívala se, že ta dvě slova, která se k němu konečně dostala, byla hloupý a směšný. Býval to tlustý kluk, co nosil silné brýle, kluk, který neměl rande až do osmnácti let. Rok poté se dal na přísnou dietu a začal pracovat na tom, aby se zbavil tukového polštáře, který ho obepínal a dusil, dřív než ho sám udusí. V té době byl v prváku na vysoké škole. Sám Gerald popisoval svůj život jako „více či méně pod kontrolou“ (jako by život, jeho život, byl vyhazujícím mustangem, kterého mu přikázali zkrotit), ale ona věděla, že jeho léta na střední škole byla plná hrůzy, jež v něm zanechala odkaz pohrdání sebou samým a podezíravosti vůči druhým.

Jeho úspěch v zaměstnání podnikového právníka (a manželství s ní, jak věřila, také hrálo svoji roli, možná dokonce klíčovou) obnovil jeho důvěru v lidi i jeho sebeúctu, ale domnívala se, že některé z nočních můr nikdy úplně neskončily. V hloubkách jeho mysli ho starší kluci stále ještě častují štulci v učebně, stále ještě se smějí jeho neschopnosti udělat víc než pár ubohých zženštilých kliků v hodinách tělocviku, a teď ta dvě slova, hloupý a směšný, která vše vrátila zpátky, jako by střední škola byla včera…, tak nějak to bylo. Psychologové mohou být v mnoha věcech neuvěřitelně hloupí, téměř umíněně hloupí, jak se jí často zdálo, ale ohledně toho strašného přetrvávání některých vzpomínek se trefili do černého. Některé vzpomínky jsou přisáté k lidské mysli jako pijavice a některá slova, například hloupý a směšný, je dokážou okamžitě přivést k novému horečnému životu.

Očekávala, že ucítí bodnutí studu za to, že udeřila takto pod pás, a potěšilo ji nebo se jí možná jen ulevilo, když se to bodnutí nedostavilo. Možná že jsem jen unavená z toho předstírání, pomyslela si a tato myšlenka ji přivedla k další: měla by mít svůj vlastní program sexuálního života a v tom případě by na něm tahle záležitost s pouty určitě nebyla. Cítila se kvůli nim ponížená. Celý ten nápad ji ponižoval. Ach, určité rozpačité vzrušení doprovázelo prvních několik experimentů, ty se šátky, a při pár příležitostech měla opakované orgasmy, což u ní bylo vzácné. V každém případě to mělo vedlejší účinky, o které se tehdy nestarala, a ten pocit ponížení byl pouze jedním z nich. Měla své vlastní noční můry, které následovaly po každé z těch raných verzí Geraldovy hry. Budila se z nich zpocená a udýchaná a ruce hluboko zabořené do rozkroku, těsně sevřené v pěsti. Rozpomenula se jen na jeden z těch snů a tato vzpomínka byla vzdálená a rozmazaná: hrála jen tak nahá kroket a najednou, z ničeho nic, slunce zhaslo.

Na tom všem nezáleží, Jessie, to jsou věci, o kterých můžeš přemýšlet jindy. Právě teď jediná důležitá věc je přimět ho, aby tě pustil.

Ano. Protože toto nebyla jejich hra, ta hra byla celá jen jeho. Pokračovala v ní prostě jen kvůli Geraldovi. A to jí už dál nestačilo.

Osamělý výkřik potáplice opět zazněl nad jezerem. Geraldův tupý úšklebek očekávání se změnil v trucovitý pohled plný zloby. Rozbila jsi moji hračku, ty děvko, říkal ten pohled.

Jessie se přistihla při vzpomínce na poslední příležitost, kdy u něj viděla takový výraz. V srpnu k ní Gerald přišel s lesklou brožurkou, ukázal jí v ní, co si vybral, a ona řekla ano, ovšem že si může koupit porsche, když chce porsche, mohli by si určitě dovolit porsche, ale myslela si, že by si měl spíš zaplatit členství ve Fitness klubu na Forest Avenue, jak poslední dva roky vyhrožoval. „Nemáš teď tělo na porsche,“ řekla a věděla, že to není příliš diplomatické, ale cítila, že to nebyl vhodný moment pro diplomacii. Také ji tak naštval, že se vůbec neohlížela na jeho city. To se stávalo v poslední době stále a stále častěji a cítila se z toho rozčarovaná, ale nevěděla co s tím.

„Co to má znamenat?“ zeptal se zaraženě. Nesnažila se odpovědět na jeho otázku; naučila se, že když Gerald kladl takové otázky, byly téměř vždy jen řečnické. Důležitý obsah spočíval v prostém podtextu: Rozčiluješ mě, Jessie. Nehraješ hru.

Ale tehdy si, možná při jakési nevědomé přípravě na tuto chvíli, zvolila ignorovat podtext a odpovědět na otázku.

„To znamená, že ti už bude čtyřicet šest tuhle zimu, ať máš porsche, nebo ne, Geralde…, a stejně budeš mít pořád třicet liber nadváhu.“ Bylo to kruté, ano, ale ona uměla být naprosto lacině krutá; dokázala si vybavit ten pohled, který jí krátce vyvstal před očima, když se dívala na fotografii sportovních aut na titulní straně lesklé brožurky, kterou jí Gerald podával. V tom zlomku okamžiku uviděla na starém koupališti baculatého klučinu s růžovým obličejem a úzkým výběžkem vlasů, napasovaného do nafouknuté duše.

Gerald jí brožurku vytrhl z rukou a bez jediného slova odpochodoval pryč. O porschi se už od té doby nebavili…, ale často jí ho připomněl jeho odmítavý „my se ale vůbec nebavíme“ pohled.

Právě v tomto okamžiku viděla ještě ohnivější verzi tohoto pohledu.

„Řekla jsi, že to bude legrace. To byla přesně tvoje slova: Bude to legrace.“

Řekla to? Asi ano. Ale byl to omyl. Malý přehmat, to je vše, jen malé uklouznutí na staré banánové slupce. Zajisté. Ale jak to říct vlastnímu manželovi, když měl spodní ret našpulený jako rozmazlený chlapeček, který se chystá předvést záchvat dětského vzteku?

Nevěděla, tak sklopila oči… a viděla něco, co se jí vůbec nelíbilo. Geraldova verze pana Štěstíčka vůbec nepovadla. Zřejmě pan Štěstíčko neslyšel o změně plánu.

„Geralde, já se jen na to –“

„– necítím? No, tak to nás to přijde zatraceně draho, nemyslíš? Vzal jsem si na celý den v práci volno. A jestli tu strávíme noc, tak to znamená také volno na zítra dopoledne.“ Chvíli o tom zachmuřeně uvažoval a pak opakoval: „Řekla jsi, že to bude legrace.“

Začala se probírat vějířem obvyklých výmluv jako starý unavený hráč pokeru (Ano, ale teď mě bolí hlava; Ano, ale mám ty opravdu hrozné předmenstruační bolesti; Ano, ale jsem žena, a proto mám právo si to rozmyslet; Ano, ale teď, když jsme tady na té Velké Samotě, tak z tebe mám strach, ty krásné zlé zvíře, ty), lží, které živily buď jeho falešné představy, anebo jeho ego (často se daly zaměnit), ale než si stačila vybrat kartu, ten nový hlas znova promluvil. Bylo to poprvé, co promluvil nahlas, a Jessie byla fascinována zjištěním, že zněl stejně, jako když ho slyšela uvnitř své hlavy: silně, suše, rozhodně a svrchovaně.

Byl jí také podivně známý.

„Máš pravdu, asi jsem to skutečně řekla, ale to, co mi připadalo opravdu jako legrace, zmizelo od té doby, co sis napsal na dveře své jméno se všemi tituly. Myslela jsem, že bychom mohli jen trochu protáhnout péra matraci, pak si sednout na terasu a vychutnávat zdejší klid. Třeba si zahrát scrabble po západu slunce. Uráží tě to tolik, Geralde? Co myslíš? Řekni mi to, chci to opravdu vědět.“

„Ale řekla jsi –“

Během posledních pěti minut mu různými způsoby říkala, že se chce dostat z těch zatracených pout, ale on jí je pořád ještě nesundal. Její netrpělivost překypěla ve vztek. „Proboha, Geralde, tohle pro mě přestala být legrace už krátce poté, co jsme s tím začali, a kdybys nebyl tak natvrdlý, tak bys to už dávno poznal!“

„Ty tvoje kecy. Tvoje chytré, sarkastické kecy. Někdy jsem tak unavený z –“

„Geralde, ty když se na něco upneš, tak vůbec nevnímáš, co ti říkám po dobrém. A čí je to vina?“

„Nelíbí se mi, když jsi taková, Jessie. Nelíbí se mi to ani trochu, když jsi taková.“

Šlo to od desíti k pěti a nejhroznější na tom bylo, jak rychle se to vše odehrávalo. Najednou se cítila velmi unavená a napadla ji věta ze staré písničky Paula Simona: „Nechci ani trochu té bláznivé lásky.“ Správně, Paule. Jsi sice malý, ale ne hloupý.

„Já vím, že se ti to nelíbí. A to je v pořádku, protože to, o čem se teď bavíme, jsou ta pouta, a ne to, jak moc se ti líbí, či nelíbí, když na něco změním názor. Chci ven z těch pout. Slyšíš mě vůbec?“

Ne, neslyší, začalo jí s úžasem svítat. On mě opravdu neslyší. Gerald byl stále ještě u starého námětu.

„Jsi tak zatraceně rozháraná, tak zpropadeně sarkastická. Miluji tě, Jess, ale nenávidím, když takhle mluvíš. A vždycky jsem to nenáviděl!“

Přejel si dlaní levé ruky přes našpulenou pusinku a smutně se na ni podíval, ubohý, zneužitý Gerald, kterého sem do panenského pralesa zatáhla ženská, která pak odmítla dostát svým manželským povinnostem. Ubohý, zneužitý Gerald, který stále ještě nevypadal, že by došel pro klíčky k poutům, ležícím na prádelníku u dveří do koupelny.

Její nepokoj se změnil v něco jiného, zatímco ležela v této poloze. Změnil se ve směsici hněvu a strachu, v pocit, který, pokud si pamatovala, zažila předtím jen jednou. Když jí bylo asi dvanáct, její bratr Will ji ošklivě štípl do zadku na oslavě narozenin. Všichni její přátelé to viděli a smáli se jí. Cha, cha, to je sranda, žejó. Jí to však k smíchu vůbec nebylo.

Will se smál ze všech nejvíc, tak moc, až se doslova zlomil v pase, s rukama na stehnech a vlasy padajícími do tváře. Bylo to asi rok po nástupu módy Beatles a Stones a Searchers a ostatních a Will měl pořádnou kštici. Ta mu zřejmě zabránila ve výhledu na Jessie, protože mu vůbec nedošlo, do jaké míry je rozzlobená…, a za normálních okolností si velice dobře všímal jejích nálad a rozpoložení. Smál se dál, až cítila, jak v ní kypí pěna rozrušení, a pochopila, že s tím musí něco udělat, nebo prostě vybuchne. Tak sevřela jednu ze svých malých pěstí a praštila milovaného bratříčka do pusy v okamžiku, kdy k ní konečně vzhlédnul. Rána ho srazila jako kuželku a začal strašně křičet. Později si snažila namluvit, že brečel spíš z překvapení než bolestí, ale i ve dvanácti letech věděla, že tomu tak není. Zranila ho, pořádně mu ublížila. Dolní ret měl na jednom místě rozražený, horní ret na dvou, byla to prostě pořádná pecka. A proč? Protože udělal něco hloupého? Ale vždyť mu bylo zrovna ten den jen devět let a v takovém věku jsou všechny děti hloupé. Ne, nebylo to kvůli jeho hlouposti. Bylo to kvůli jejímu vlastnímu strachu, strachu z toho, že když něco neudělá s tou ohavnou zelenou pěnou hněvu a studu, tak –

(zhasne slunce)

vybuchne. Ten den objevila, že v jejím nitru je studna s otrávenou vodou, a tím, že ji William štípl, jako by do ní hodil okov a vytáhl ho naplněný páchnoucím hlenem a třesoucím se slizem. Za to ho nenáviděla a domnívala se, že to byla opravdu ta její nenávist, která způsobila, že ho praštila. To, co vytáhl z té hlubiny, ji děsilo. A nyní, po všech těch letech, zjistila, že ji to stále ještě děsí… a také ji to stále ještě zlobí.

Nezhasneš slunce, pomyslela si, aniž měla sebemenší představu o tom, co to znamená. Buď proklet, jestli to uděláš.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

1