Mé babičce Harmien Deysové,

která zažila druhou světovou válku,

mnoho v ní ztratila

a kvůli lásce za sebou spálila všechny mosty.

(Vydání určené speciálně pro tebe se už připravuje!)

Za diktátorského režimu je mnohem snazší jednat než přemýšlet.

– Hannah Arendtová –

Copyright © 2018, by Ellen Keith

Published by arrangement with HarperCollins Publishers Ltd.,

Toronto, Canada

Translation © Milena Pellarová, 2018

Original English title: THE DUTCH WIFE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-030-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-031-6 (mobi)

OBSAH

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ

KAPITOLA TŘI

KAPITOLA ČTYŘI

KAPITOLA PĚT

KAPITOLA ŠEST

KAPITOLA SEDM

KAPITOLA OSM

KAPITOLA DEVĚT

KAPITOLA DESET

KAPITOLA JEDENÁCT

KAPITOLA DVANÁCT

KAPITOLA TŘINÁCT

KAPITOLA ČTRNÁCT

KAPITOLA PATNÁCT

KAPITOLA ŠESTNÁCT

KAPITOLA SEDMNÁCT

KAPITOLA OSMNÁCT

KAPITOLA DEVATENÁCT

KAPITOLA DVACET

KAPITOLA DVACET JEDNA

KAPITOLA DVACET DVA

KAPITOLA DVACET TŘI

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

KAPITOLA DVACET PĚT

KAPITOLA DVACET ŠEST

KAPITOLA DVACET SEDM

KAPITOLA DVACET OSM

KAPITOLA DVACET DEVĚT

KAPITOLA TŘICET

KAPITOLA TŘICET JEDNA

KAPITOLA TŘICET DVA

KAPITOLA TŘICET TŘI

EPILOG

HISTORICKÁ POZNÁMKA

PODĚKOVÁNÍ

KAPITOLA JEDNA

Marijke de Graafová

3. května 1943

Amsterdam, Nizozemsko

g

Holčička v kočárku otevřela oči, a když zjistila, že nejsem její matka, zrudla a svraštila tvářičku, takže najednou vypadala jako vlašský ořech. S námahou jsem polkla a podívala se před sebe na bránu do Vondelparku, kde hlídkovali tři němečtí vojáci. Theo vedle mě ztišil hlas. „Jdi sama, nebude to tak nápadné. Snaž se chovat klidně.“ Políbil mě do vlasů a pak zmizel v nejbližším obchodu.

Sklonila jsem se nad miminkem. „Ššš, neplač. Nic se neděje.“ Ale srdce mi bušilo jako o závod a klouby prstů na držadle kočárku jsem měla úplně bílé. Začala jsem urovnávat přikrývku, abych schovala tajnou kapsu, která by nás mohla prozradit. Byly v ní padělané přídělové lístky a krabice na doutníky plná primitivních žiletkových přijímačů, které jsme s Theem sestavili. A to ani nemluvím o pistoli.

Mlhou problesklo ranní slunce a osvítilo hákové kříže na vlajkách třepotajících se na blízké budově. Vojáci prohlíželi doklady kolemjdoucím a přitom pokuřovali. Theo, který pár metrů opodál předstíral, že si prohlíží noviny před stánkem, povzbudivě kývl. Holčička mě tiše pozorovala, ale když kolečko kočárku škobrtlo o uvolněnou dlažební kostku, znovu se usedavě rozplakala. Rozhodla jsem se, že se obrátím zpátky, jenže náckové si mě už všimli. Voják, který mohl být tak v mém věku, nebo nejvýš čtyřiadvacetiletý, ke mně vykročil. „Kampak pospícháte?“ Posunul si na rameni řemen pušky. „První hezký nohy, co jsem za celý dopoledne viděl.“

Po zádech mi přejel mráz. Voják natáhl ruku, abych mu ukázala osobní doklady, a když jsem je vyndávala z kapsy krátkého kabátu, oči se mu zastavily na mých ňadrech. Dítě začalo vřískat, jako když ho na nože bere. Snažila jsem se stát rovně a doufala, že si Theo ničeho nevšiml.

Přistoupil k nám druhý voják a nakoukl do kočárku. Čelo se mu lesklo jako pomaštěná pánev. „To dítě má ale plíce. Nechce pochovat?“

Pohledem jsem zkontrolovala peřinku, ale nic nebylo vidět. „Jenom má hlad,“ odpověděla jsem ostřeji, než jsem chtěla. Začala jsem holčičku konejšit a uvažovala přitom, jestli vojáci poznají, že s dětmi vůbec nemám zkušenosti. Čekala jsem, že budou chtít, abych ji z kočárku vyndala, a úzkostí jsem se tolik zpotila, že mi zvlhla blůza. Náckové si mě bez ostychu prohlíželi.

Ten, který mi kontroloval doklady, na mě zamžoural. „Marijke de Graafová. Jak stará je ta fotka?“ podržel snímek před kolegou, aby se na něj podíval. Na fotografii jsem měla kudrnaté vlasy delší a tvář trochu plnější.

„Čtyři měsíce.“

Dítě se konečně uklidnilo a začalo si dumlat paleček. Tváře mělo od pláče celé rudé. Po nesnesitelně dlouhé odmlce mi voják doklady vrátil. „No, ve skutečnosti vypadáte mnohem líp.“ Zamrkal na mě a mávl rukou, abych šla dál.

Když jsem zamířila do parku a nervózně si přitom bzučela nějakou nesmyslnou melodii, v puse jsem měla sucho a ruce mě napětím bolely. Posadila jsem se na lavičku u čajovny, kde mezi civilisty seděli vojáci v uniformách, cpali se dorty a spokojeně se dívali na vodu, na kachny a veverky, jako by jim naše město odjakživa patřilo.

Za pár minut mě našel Theo. Než mě políbil, sklonil se nad miminkem. „Ty papíry ti prohlíželi nějak moc dlouho, viď?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jenom se chtěli pobavit.“

Zvedl dítě z kočárku.

„Miláčku, tady ne. Musíme ji rychle odvézt do bezpečí.“

„Ale podívej, jak se mračí.“ Začal na hočičku dělat grimasy, až se rozesmála, zakuckala se a napřáhla ručičky, jako by ho chtěla vytahat za velké uši. Dívala jsem se na ty dva a toužebně si představovala, jak si jednou budeme hrát a mazlit se s vlastní dceruškou.

„Škoda že si ji nemůžeme nechat.“ Se smutkem v očích ji položil zpátky a já měla chuť ho obejmout.

„Bohužel to nejde. Kromě toho potřebuje mateřské mléko. My se taky dočkáme, neboj.“

Vzdychl si. „Já vím.“

Zamířili jsme přes park k jiné bráně, kde díkybohu stráže nestály. Na ulicích byly vidět hlavně ženy a všechny jako by vystoupily z předválečných módních katalogů – barvy šatů už začínaly blednout a lemy byly ošoupané. Od okupace se všichni naučili chodit se skloněnou hlavou a pokud možno co nejrychleji. Těch pár mužů, které jsme potkali, byli starci, nebo naopak ještě děti. Ostatní se báli vyjít ven, aby je Němci nesebrali a neposlali na nucené práce.

Za chvíli jsme zaklepali na dveře domu, jehož adresu jsme dostali od odbojové organizace. Na škvírku se pootevřely, ven vykoukla jakási žena, upřela oči na kočárek a nepřirozeným tónem, který by nikoho neoklamal, odrecitovala domluvené heslo: „Přišli jste se podívat na moje nové záhony?“ Když jsme správně odpověděli, rozhlédla se na obě strany, jestli se nikdo nedívá, a mávla rukou, abychom šli dál. Uvnitř se hned sklonila nad kočárkem. Měla červené oči a tvář rozrytou smutkem a vyčerpáním – bylo vidět, že několik nocí nespala. „Pojďte si sednout,“ vybídla nás nakonec. „Uvařím čaj.“

„Bohužel se nemůžeme zdržet.“ Vrhla jsem pohled do obýváku, kde stál prázdný dětský košík a přes něj visela dečka s vyšitými iniciálami. Stáhlo se mi hrdlo. „Je nám hrozně líto vaší ztráty, mevrouw.“

Žena zvedla miminko a zadívala se na ně. „Horší čas přivést na svět dítě si snad člověk ani nemůže vybrat, že?“

Vyměnili jsme si s Theem pohled.

„No, aspoň budu užitečná tomuhle drobečkovi.“ Začala se jí třást brada a z kapsy vytáhla kapesník. „Na to, že je Židovka, má hodně světlé vlásky. Co se stalo s její matkou?“

„Umřela na zápal plic,“ odpověděl Theo. „Ukrývali jsme je na půdě, a než jsme našli doktora, který se uvolil přijít, bylo moc pozdě.“ Vrhl pohled na hodiny na stěně. „Promiňte, ale spěcháme. Ani nevíte, jak jsme vám vděční. Ten kočárek dobře schovejte. Jsou v něm nějaké věci a váš manžel ví, co s nimi udělat.“

Naklonila jsem se k miminku a políbila ho na čelo, potom jsem ženě stiskla na rozloučenou ruku. Ve vchodu do domu se Theo zastavil. „Je od vás moc laskavé, že se chcete ujmout cizího dítěte.“ Žena přikývla, aniž odvrátila od holčičky oči. Jakmile jsme se ujistili, že je ulice čistá, vyklouzli jsme ven a bez ohlédnutí odešli.

Příští večer krátce po osmé spustili obyvatelé Amsterdamu zatemnění a město zmizelo z oblohy. Okupanti zase vypnuli elektřinu, a tak jsem zapálila svíčky, sedla si u černého okna a vzala do ruky housle. Ačkoli na koncerty už nikdo nechodil, cvičila jsem každý den. Zatímco stojací hodiny tikaly jako metronom a odpočítávaly minuty, klouzala jsem smyčcem po strunách, za chvíli jsem však nástroj odložila, začala na něj nervózně poklepávat prsty a přemítala, co Thea tolik zdrželo. Vzpomínala jsem, jestli mluvil o nějaké schůzce, ale hlavně jsem myslela na vyhlášky, které visí na každém rohu a vyzývají obyvatelstvo, aby se hlásilo na práce do Německa. Na to, že náckové namátkou sbírají muže na ulicích a odvážejí je v náklaďácích neznámo kam. Právě takhle před týdnem zmizel Theův nejoblíbenější student.

Postavila jsem do bedýnky se senem dovařit bramborovou polévku s kopřivami, a když začala vonět, vstala jsem a zamíchala ji. Abych přišla na jiné myšlenky, prohlížela jsem si delftský porcelán a ubrusy z mojí výbavy a přitom uvažovala, co vyměníme, až nám dojdou vajíčka a máslo.

Jakmile ve dveřích zacinkaly klíče, nesmírně se mi ulevilo a hned jsem se uklidnila. Připadala jsem si hloupě, že jsem se tolik bála, a místo abych se k Theovi vrhla, pocuchala mu vlasy a vyhubovala mu, že jde pozdě, sklonila jsem se nad hrncem a začala si pobrukovat. Přistoupil ke mně, objal mě kolem pasu a zvedl mě do vzduchu. Z vařečky, kterou jsem držela v ruce, kapala na dlaždice polévka. „Stýskalo se mi po tobě,“ zašeptal s ústy na mém krku.

„Když nejsi doma, můžu se zbláznit strachy.“

Postavil mě na zem a svraštil obočí tak hluboko, že mu pod ním oči skoro zmizely. „Promiň, lásko, měl jsem spoustu vyřizování. Za hodinu přijde Piet a přinese nějaké noviny.“

„Nelegální?“ Vzala jsem mu studené ruce do dlaní a přitiskla si je k hrudi. „Kam je máš odnést?“

„Rozdám je studentům.“

„To je dobrý nápad. Při večeři to probereme.“

„Až později. Už je skoro devět.“ Odvedl mě nahoru do ložnice, sáhl dozadu do skříně a vyndal odtamtud starý atlas. Když ho otevřel, mezi vyříznutými stránkami se ukázalo malé rádio. Lehli jsme si na koberec a Theo si chvíli hrál s modulátory frekvencí, aby odfiltroval německé rušičky. Na Westerkerku, jednom z mála kostelů, odkud ještě Němci neukradli zvony a neposlali je roztavit do zbrojovek, začala odbíjet devátá. Každý týden se po Amsterdamu šířilo stále větší ticho a my měli pocit, že město stejně jako my zadržuje dech. Ale v devět večer se vždycky ozvala znělka, na kterou jsme celý den čekali – první čtyři takty Beethovenovy Osudové, které v morseovce znamenají V jako vítězství. Tak se hlásilo Radio Oranje, které na vlnách BBC šířilo vysílání nizozemské vlády v exilu.

Theo mi podal sluchátka, a zatímco jsme ve světle svíček poslouchali, držel mě za ruku. Hlasatel mluvil o posledních stávkách dělníků a stále brutálnějších nacistických protiopatřeních a naléhal na občany, aby zachovali klid. „Odolávejte nátlaku a na práci se nehlaste. Nebude-li jiná možnost, někde se schovejte. Musíme vytrvat.“

Sklonila jsem se nad Theem, otřela se o něj tváří a se strachem si představila, jaké by to pro mě v prázdném domě bylo, kdyby ho deportovali na práci do Německa. Otočil hlavu a políbil mě do vlasů. „Nedělej si starosti, lásko. Nějak se tomu vyhnu.“

Po vysílání jsme zůstali na koberci a já položila Theovi hlavu na rameno. Nechtěla jsem nic jiného, než ležet s ním celou noc a den v posteli pod přikrývkami, které nás budou chránit před celým světem.

„Holčička se bude mít u těch lidí dobře, viď?“ zeptala jsem se.

„Jsou hluboce věřící a nepochybuju, že ji vychovají jako vlastní.“

Obrátila jsem k němu oči. „Pořád si myslíš, že děláme správně, když čekáme?“

Zaváhal. „Vzhledem k nedostatku potravin a snižování mezd bude těžké válku přežít i pro nás dva. Dítě bychom –“

V té chvíli na dveře někdo zaklepal. Vstala jsem, abych nadzvedla zatemňovací papír, ale to už byl Theo na půl cestě ze schodů. „Nemá smysl, aby ses dívala. Venku je tma jako v pytli. To bude Piet, jde přesně na čas.“

Šla jsem za ním. Než se dostal ke dveřím, zapraskaly, jako by do nich někdo vrazil, vzápětí se rozletěly a já uviděla napřed pistole a pak uniformy. Do domu vtrhli gestapáci a začali na nás řvát, ať se ani nehneme. Zatímco prohledávali místnosti, stáli jsme tam vyděšeně s rukama nad hlavou a mlčeli. Někde spadla na podlahu lampa. Náckové vytahovali zásuvky, papíry házeli na zem a housle shodili za nimi. Z vůně horké polévky se mi začal zvedat žaludek. Třesoucí se rukou jsem si přetřela studený snubní prsten, sklopila oči na dlaždice a uviděla, že Theo nervózně klepe špičkou boty. Jeden gestapák něco seshora křikl. Na půdě našel tajnou skrýš se součástkami na výrobu radiopřijímačů. Poděkovala jsem Bohu, že už tam nikoho neschováváme.

Náckové nás s posměšnými úsměvy obstoupili a namířili na nás pistole. Ústí hlavní na nás zírala jako prázdné zornice. „Odevzdejte doklady,“ nařídil nám velitel. „Máte dvě minuty, abyste se sbalili. Nemluvte.“

Jeden s námi šel do ložnice, kde se na podlaze válelo rozházené prádlo. Když Theo sundával kufry ze skříně, nervózně si prohrábl vlasy. Podívali jsme se na sebe a já si všimla, že oči za skly brýlí má plné strachu. Zabalili jsme si nejteplejší šatstvo a sundali ze zdi svatební fotku – Theo ji strčil do svého kufru. Odmítla jsem poskytnout náckům zadostiučinění a neuronila jsem ani slzu. Cestou dolů si Theo propletl prsty s mými a očima mě zapřísahal: Nic jim neříkej, nenechej je vyhrát. Miluju tě. Jeden gestapák ho udeřil do spánku. Rána ho srazila na zem, a když jsem se po něm natáhla, náckové mě chytili za zápěstí. Zašeptala jsem Theovo jméno, ale v řevu se ztratilo. Theo namáhavě vstal a přitiskl si ruce k hlavě. Potom nám zaryli pistole do zad a odvedli nás do noci.

Vylezly jsme z mrazivé temnoty dobytčáku, zamořeném nemocemi, kde na každou z nás číhala smrt. Venku stáli psi a chňapali nám po nohou. Vlak zapískal, znovu se vydal na cestu a němečtí strážní nás s řevem začali popohánět do čekajících náklaďáků. Když jsme dorazily do tábora Ravensbrück, absolvovaly jsme přijímací kolečko. Jako součástky na běžícím pásu nás prohlédli, ohodnotili, označkovali a roztřídili. Pak jsme se seřadily ve skladišti, kde nám dozorkyně poručily, abychom se svlékly a odevzdaly šaty. Sehnula jsem se, abych si sundala punčochy, jeden esesák se ke mně naklonil a při pohledu na moje prsa zahvízdal. Dva vychrtlí vězni nám vydali špinavé mundúry. Dostala jsem pruhovanou blůzu a dlouhé šedivé kalhoty, jejichž hrubá látka mě škrábala do stehen. Kožené boty měly roztřepené tkaničky a byly mi trochu malé, ale spousta žen musela nacpat nohy do neforemných dřeváků.

Židovky se žlutými trojúhelníky na prsou vyšly ven bez vlasů, na oholených hlavách štípance od vší a krvavé škrábance od holičovy břitvy. S pláčem se snažily si hlavy zakrýt šátkem nebo aspoň rukávem. Chápala jsem, jak jim je. Ohmatala jsem červený trojúhelník, který mě označoval jako politickou, a pak jsem zvedla ruku ke svým kudrnám. Byla jsem vděčná, že mi zůstala aspoň špetka jistoty.

Na pryčnách jsme spaly po dvou nebo po třech těsně vedle sebe a v noci jsem cítila, jak na mě spolunocležnice kýchají a kašlou. Nemocné močily na slamník přímo pod sebe, protože neměly sílu slézt a odvléct se na latrínu. Naučila jsem se spát s hrnkem a miskou přivázanými k mundúru. První dny vyprávěly matky vyděšeným dcerkám pohádky, tři kabaretní hvězdy si dodávaly odvahu košilatými anekdotami a později se hádaly o ukradený chleba. Jedna žena se zbláznila, pořád sebou házela, vytrhávala si chumáče vlasů a něco si pro sebe mumlala. Někdy kňučela jako pes, plakala tak zoufale, až modrala v obličeji, a ostatní na ni křičely, ať zmlkne. Bylo mi jí líto a měla jsem strach. V Ravensbrücku číhalo šílenství na každou z nás. To, jestli člověk přežije, záviselo na zdravém rozumu, a tak jsem nesměla ztratit sílu.

Latríny se každou chvíli ucpaly, na podlaze baráku se pak rozlévaly hnědé louže a po splašcích chutnala i voda. Moje tělo proti zkažené vodě a plesnivým bramborám z polévek brzy začalo protestovat, a tak jsem na latrínu musela chodit každou chvilku.

Brzy jsem pochopila, že určité vězeňkyně jsou na tom líp než ostatní. Nejlepší šanci na přežití měly německé árijky, částečně proto, že rozuměly příkazům, které na nás dozorci celý den štěkali. Němky a Holanďanky považovali náckové za příslušnice nadřazené lidské rasy, takže si směly ponechat vlasy, ale musely je nosit sčesané dozadu a schovávat pod čepicí nebo šátkem. Z kousků drátu, které jsem ukradla v továrně, jsem si udělala vlásenky. Jednou večer jsem si sedla na pryčnu, vyčesala husté vlnité kadeře své sousedky do ruliček a ozdobila je proužky utrženými z šátku. Pak jsme si hrály na filmové hvězdy Ginger Rogersovou a Betty Grableovou, představovaly si, že v saténových šatech a s perlami kolem krku sedíme na banketu, kde se podává confit de canard a pije šampaňské. Když jsem se druhý den ráno probudila, ležela ta dívka vedle mě studená a bez života.

Jak dny ubíhaly, v žaludku mi kručelo čím dál hlasitěji a zanícených boláků na rukou jsem měla stále víc. Blátivou náhražkovou kávou v miskách jsme si zahřívaly studené nohy a každý večer jsem seškrabávala zaschlé bahno z bot a pečlivě je čistila. Když jsem v pravé podrážce našla díru, přejela jsem ji prsty a rozplakala se.

Nekonečné hodiny jsme pracovaly v továrně Siemens blízko tábora, kde jsme vyráběly součástky elektrických systémů do ponorek. Při směnách jsem se snažila zapamatovat si nová německá slova, abych mohla na příkazy reagovat co nejrychleji. Cestou do práce a zpátky nás nutili zpívat. Když jsme šly kolem jezera, hlas mi vždycky falešnou radostí ochraptěl a někdy jsem se přistihla, že proklínám všechny ty lidi, kterým jsme s Theem poskytli úkryt, a všechny krystalky, které jsme vyrobili. K čemu to nakonec bylo? Polovina Židů, jimž jsme pomohli, byla nejspíš mrtvá a z nás se stali vězni – já dostala číslo 21522. Umínila jsem si, že se nenechám zlomit a nestane se ze mě jedna z těch koster, které se po táboře plouží jako živé mrtvoly, a tak jsem se upínala ke vzpomínkám na Thea. Pořád dokola jsem si připomínala, že když nás gestapáci vyhnali na ztemnělou ulici a nad hlavami nám odbíjely zvony Westerkerku, přesvědčoval je, že jsem o ničem nevěděla. V zadržovací cele mi svíral ruku, dlaně ještě umazané vazelínou z rádia, a tiskl si ke rtům můj snubní prsten. Myslela jsem na sny, které jsme spřádali: Po válce zase budeme péct třípatrové dorty, nosit nové šaty a pořádat pikniky na břehu Amstelu, já pojedu s orchestrem do Paříže a Theovy historické studie budou vycházet v odborných časopisech až v New Yorku. A hlavně založíme rodinu.

Denně jsem si slibovala, že udělám všechno pro to, abych válku přežila.

Šance se mi naskytla jednoho chladného rána koncem června. Ve čtyři hodiny nás jako každý den vzbudily sirény a na apelplace nás v doprovodu dozorkyně začal obcházet jakýsi esesák s deskami plnými papírů. Měl bradu s rýhou uprostřed, na krku záhyby volné kůže a vypadal starší než můj otec. Dovedla jsem si ho představit, jak s dekou na kolenou vysedává u krbu v nějaké amsterdamské kavárně, kouří dýmku a stěžuje si na vytrvalý déšť. Kdykoli prošel kolem vězeňkyně se světlými vlasy a bílou pletí, zastavil se a od hlavy k patě si ji prohlédl. Některým poručil, aby udělaly krok dopředu. Mne se zeptal, odkud jsem, a když jsem mu to řekla, sevřel mi ňadro a přejel mi palcem přes bradavku. „Dobrý materiál,“ poznamenal.

Zaškrtl si na papíře moje číslo a nařídil mi, abych se připojila k těm, které vybral. Všechny byly hezké, měly vlasy a navzdory tomu, že byly bledé a přepadlé, vypadaly mladě a zdravěji než ostatní. Většina měla na prsou černý trojúhelník označující „asociální“ chování, což znamenalo, že to byly sexuální deviantky, alkoholičky, prostitutky a výtržnice. Některé soudě podle zeleného trojúhelníku patřily ke „kriminálním živlům“, pár dalších mělo stejně jako já trojúhelník červený.

Konec ukázky