Lincoln v Bardu je historickou fikcí. Kromě známých osobností, událostí a míst,

které v příběhu figurují, jsou všechna další jména, osoby, místa i děj

výtvorem autorovy představivosti.

Copyright © 2017 by George Saunders

This translation published by arrangement with Random House,

a division of Penguin Random House LLC

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2018

Original English title: LINCOLN IN THE BARDO

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-061-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-062-0 (mobi)

Obsah

ČÁST PRVNÍ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

XLVII.

XLVIII.

XLIX.

L.

LI.

LII.

LIII.

LIV.

LV.

ČÁST DRUHÁ

LVI.

LVII.

LVIII.

LIX.

LX.

LXI.

LXII.

LXIII.

LXIV.

LXV.

LXVI.

LXVII.

LXVIII.

LXIX.

LXX.

LXXI.

LXXII.

LXXIII.

LXXIV.

LXXV.

LXXVI.

LXXVII.

LXXVIII.

LXXIX.

LXXX.

LXXXI.

LXXXII.

LXXXIII.

LXXXIV.

LXXXV.

LXXXVI.

LXXXVII.

LXXXVIII.

LXXXIX.

XC.

XCI.

XCII.

XCIII.

XCIV.

XCV.

XCVI.

XCVII.

XCVIII.

XCIX.

C.

CI.

CII.

CIII.

CIV.

CV.

CVI.

CVII.

CVIII.

Věnováno

Caitlin a Aleně

ČÁST PRVNÍ

I.

V den naší svatby mně bylo čtyřicet šest, jí osmnáct. Vím, co si myslíte: starší muž (ne zrovna hubený, trochu připlešatělý, chromý na jednu nohu, zuby prořídlé) uplatňuje své manželské právo, a tím pokořuje nebohou mladou –

Jenže tak to není.

Víte, přesně tohle jsem odmítl udělat.

O naší svatební noci jsem vydusal po schodech nahoru, obličej zarudlý od pití a tance, našel ji v jakési tenoučké košilce, do které ji donutila se obléct teta, límeček se lehce třepotal, zatímco ona se chvěla – a já to nemohl udělat.

Tiše jsem na ni promluvil a pověděl jí, co mám na srdci: ona je krásná, já jsem starý, šeredný, vyžilý; náš svazek je podivný, nekoření v lásce, ale ve výhodnosti, její otec je chudý, matka nemocná. Proto je ona tady. Tohle všechno jsem moc dobře věděl. A ani ve snu by mě nenapadlo, abych se jí dotkl, řekl jsem, když jsem spatřil její strach a – slovo, které jsem použil, bylo „odpor“.

Ujistila mě, že „odpor“ necítí, i když jsem viděl, jak se její (hezká zardělá) tvář při té lži zkřivila.

Navrhl jsem, že bychom měli být... přátelé. Navenek bychom se měli v každém ohledu chovat, jako by naše manželství bylo konzumováno. Měla by se v mém domově cítit uvolněná a šťastná a měla by se snažit z něj učinit i svůj domov. Nic víc jsem od ní neočekával.

A takhle jsme žili. Stali se z nás přátelé. Velmi dobří přátelé. Nic víc. A přesto to znamenalo tak mnoho. Smáli jsme se spolu, rozhodovali jsme o domácnosti – pomáhala mi víc myslet na služebnictvo, nemluvit s nimi tak povrchně. Měla vkus a podařilo se jí úspěšně renovovat pokoje za zlomek očekávaných nákladů. Vidět ji, jak září, když vejdu, nebo jak se na mě spoléhá při probírání domácích záležitostí, zlepšovalo můj úděl způsobem, který nedokážu dostatečně vysvětlit. Byl jsem šťastný, hodně šťastný, ale nyní jsem často pronášel spontánní modlitbu, která zněla prostě: Ona je tady, stále ještě tady. Jako by nějaká řeka nasměrovala své valící se vlny skrz můj dům, který byl nyní prostoupen vůní sladké vody a vědomím, že poblíž se stále pohybuje cosi velkolepého, přirozeného a úchvatného.

Jednou u večeře mě před skupinou mých přátel spontánně vychválila – prohlásila, že jsem dobrý muž, ohleduplný, inteligentní, laskavý.

Naše oči se setkaly a já jsem věděl, že to myslela vážně.

Příští den mi nechala na psacím stole lístek se vzkazem. Třebaže jí plachost brání vyjádřit tento cit ústně nebo činem, stálo v něm, má laskavost k ní vyústila do něčeho velice žádoucího: ona je šťastná, cítí se vskutku příjemně v našem domově a přeje si, jak napsala, společně rozšířit hranice našeho štěstí oním intimním způsobem, který je jí dosud neznámý. Žádala, abych ji při tom vedl, tak jako jsem ji „vedl v tolika dalších aspektech dospělosti“.

Přečetl jsem si ten vzkaz, odebral jsem se k večeři – a shledal jsem, že jí tváře planou vzrušením. Vyměnili jsme si tam před služebnictvem upřímné pohledy, potěšeni tím, co jsme pro sebe dokázali vytvořit z tak málo slibného materiálu.

Té noci – v její posteli – jsem dbal na to, abych se choval stejně jako dřív: jemně, zdvořile, uctivě. Něco málo jsme dělali – líbali jsme se a navzájem jsme se drželi –, ale zkuste si představit, jestli můžete, jak obrovský to byl požitek. Oba jsme pociťovali vzdouvající se vlnu chtíče (ano, samozřejmě), ale podpořenou pozvolným, pevným zalíbením, které jsme vybudovali: spolehlivým poutem, trvalým a opravdovým. Nebyl jsem nezkušený muž – zamlada jsem byl bujarý; dost času jsem strávil (stydím se to říct) v Marble Alley, v Band-box či v úděsném Wolf’s Den; předtím jsem byl už jednou ženatý, a to řádně –, jenže prudkost tohoto citu mi byla zcela nová.

Mlčky se rozumělo, že příští noc budeme dál zkoumat tento „nový kontinent“, a já jsem se ráno vydal do své tiskárny navzdory gravitační přitažlivosti, která mě pobízela, abych zůstal doma.

A ten den – bohužel – byl den trámu.

Ano, ano, taková smůla!

Když jsem seděl u psacího stolu, spadl ze stropu trám a zasáhl mě přesně sem. A tak se náš plán musel odložit, než se uzdravím. Na radu lékaře jsem se odebral do –

Jakási zdravotní schránka – byla považována za –

hans vollman

Účinnou.

roger bevins III.

Účinnou, ano. Děkuju vám, příteli.

hans vollman

Rádo se stalo.

roger bevins III.

A já tam ležím, ve své zdravotní schránce, cítím se hloupě, v hale, právě v té hale, kterou jsme nedávno procházeli (radostně, provinile, ruku v ruce) do její ložnice. Pak se lékař vrátil a jeho asistenti odnesli mou zdravotní schránku na lékařův vozík pro pacienty a já jsem viděl – já jsem viděl, že náš plán musíme odložit na neurčito. Taková smůla! Teď, když bych si mohl plně užívat potěšení manželského lože, hledět na její nahé tělo, když by se ke mně obracela v tom jistém stavu, s hladovými ústy a zardělými tvářemi, když by její vlasy, rozpuštěné s prostopášným gestem, konečně padly kolem nás?

Nu což, zdálo se, že musíme počkat, dokud se úplně nezotavím.

Vskutku otravný vývoj.

hans vollman

A přesto se dá všechno vydržet.

roger bevins III.

Přesně tak.

I když přiznávám, že tehdy jsem si to nemyslel. Tehdy, na tom vozíku pro pacienty, zatím stále ještě ničím nevázaný, jsem zjistil, že můžu krátce opustit svou zdravotní schránku, vyrazit ven a způsobit malá zvíření prachu, dokonce rozbít vázu, vázu na verandě. Jenže manželka a ten lékař setrvávali ve vážném rozhovoru o mém zranění a ničeho si nevšimli. To jsem nemohl vystát. Trochu mě popadl rapl, přiznávám, a prošel jsem skrz psy a v každém jsem vyvolal sen o medvědovi, takže s kňučením utekli. Takovou věc jsem tehdy dokázal! To byly časy! Nyní nevyvolám v žádném psovi sen o medvědovi o nic víc, než jak bych dokázal vzít tady našeho mlčenlivého mladého přítele někam ven na večeři!

(Vypadá mladý, že, pane Bevinsi? Podle obrysů? Podle držení těla?)

Každopádně jsem se vrátil do své zdravotní schránky a rozplakal jsem se tím naším způsobem – už jste to zakusil, mládenče? Když nově dorazíme do tohoto nemocničního areálu, mladý pane, a chce se nám brečet, pak se stane, že tak trochu ztuhneme, v kloubech pocítíme cosi poněkud jedovatého a různé drobnosti v našem nitru rupnou. Když jsme ještě čerství, můžeme se někdy trochu potentovat. A přesně to jsem udělal toho dne na tom vozíku: když jsem byl ještě čerstvý, ze vzteku jsem se do své zdravotní schránky ukáknul, a jaký byl výsledek? Ten bobek zůstal celou dobu se mnou, a vlastně – doufám, že vám to nepřipadá neomalené, mladý pane, nebo odpudivé, doufám, že to nenaruší naše rodící se přátelství – je ten bobek stále v mé zdravotní schránce, i v tuto chvíli, byť mnohem vyschlejší!

Panebože, vy jste... ty jsi dítě?

On je dítě, že?

hans vollman

Řekl bych, že ano. Když o tom teď mluvíte.

Tady přichází.

Už skoro zcela zformovaný.

roger bevins III.

Moc se omlouvám. Pane na nebi. Být upoután do zdravotní schránky ještě jako dítě – a muset poslouchat, jak nějaký dospělý rozvádí podrobnosti o suchém bobku ve své zdravotní schránce – to není právě, ehm, ideální způsob vstupu do nového, ach –

Chlapec. Pouhý hoch. Ach Bože.

Moc se omlouvám.

hans vollman

II.

„Víte,“ svěřila se mi paní Lincolnová, „od prezidenta se očekává, že každou zimu uspořádá řadu oficiálních večeří, a tyto večeře jsou velmi drahé. Kdybych zorganizovala tři velké recepce, mohly by se oficiální večeře vyškrtnout z programu. Jestliže se mi podaří přivést pana Lincolna k témuž názoru, nebudu s uskutečněním této myšlenky váhat.“

„Řekl bych, že máš pravdu,“ souhlasil prezident. „Tvé důvody jsou dobré. Myslím, že bychom se měli rozhodnout pro recepce.“

Otázka byla vyřešena a začala se připravovat první recepce.

„V zákulisí aneb Třicet let otrokyní

a čtyři roky v Bílém domě“,

Elizabeth Keckleyová

Abolicionisté kritizovali radovánky v Bílém domě a mnozí se odmítali účastnit. Omluva Bena Wadea byla prý formulována drsně: „Prezident a paní Lincolnová si neuvědomují, že zuří občanská válka? Pokud oni ne, pak pan Wade s manželkou si to uvědomují, a z toho důvodu se odmítají účastnit hodování a tančení.“

„Budíček ve Washingtonu,

1860–1865“, Margaret Leechová

Děti – Tad a Willie – neustále dostávaly dárky. Willie měl obrovskou radost z malého poníka a trval na tom, že na něm musí jezdit každý den. Počasí bylo proměnlivé a chlapcovo nachlazení vyústilo v závažnou horečku.

Keckleyová, op. cit.

Když se Willieho matka večer pátého oblékala na recepci, chlapec žhnul horečkou. Každý nádech mu činil potíže. Matka viděla, že má zahleněné plíce, a byla vyděšená.

„Dvacet dnů“, Dorothy Meserve

Kunhardtová a Philip B. Kunhardt Jr.

III.

Večírek (Lincolnových) byl hrubě napadán, ale všichni významní hosté se na něj dostavili.

Leechová, op. cit.

V té tlačenici se nebylo možné ani pořádné rozhlédnout; člověk se jako omráčený pohyboval učiněným bazarem vůní kolínských vod a dámských parfémů, vějířů, příčesků, klobouků, pitvořících se obličejů a úst otevřených při náhlých výkřicích, těžko říct, zda radostných, nebo vyděšených.

„Tohle všechno jsem viděla:

Vzpomínky na strašlivou dobu“,

Margaret Garrettová

Každých pár kroků se nacházely vázy s exotickými květinami z prezidentského skleníku.

Kunhardtová a Kunhardt, op. cit.

Oslnivou skupinu tvořili členové diplomatického sboru – lord Lyons, pan Mercier, pan Stoeckl, pan von Limburg, señor Tassara, hrabě Piper, rytíř Bertinatti a další.

Leechová, op. cit.

Východní pokoj osvětlovaly mnohapatrové lustry visící nad koberci v zelenavé barvě mořské pěny.

„Vzestup ke slávě“, David von Drehle

V Modrém pokoji, kde se Evropané shlukovali kolem generála McDowella rozmlouvajícího dokonale francouzsky, znělo drmolení různých jazyků.

Leechová, op. cit.

Zdálo se, že je tu zastoupen každý národ, rasa, hodnost, každá výška i šířka postavy, poloha hlasu, účes, postoj i vůně: oživlá paleta pestrých odstínů.

Garrettová, op. cit.

Byli tu členové kabinetu, senátoři, poslanci, vážení občané a krásné ženy z téměř každého státu. Jen málokterý přítomný armádní důstojník měl nižší hodnost než velitel divize. Dostavili se francouzští princové i princ Felix Salm-Salm, pruský šlechtic a důstojník jezdectva sloužící ve štábu generála Blenkera...

Leechová, op. cit.

... elegantní Němec Salum-Salum; bratři Whitneyové (dvojčata od sebe nerozeznatelná, až na to, že jeden měl kapitánské výložky, zatímco druhý byl nadporučík); spisovatelka E.D.E.N. Southworthová; George Francis Train a jeho krásná manželka („o polovinu mladší, dvakrát vyšší než on“, jak zněl tehdy obecně rozšířený bonmot).

Garrettová, op. cit.

Uprostřed bohaté květinové výzdoby se téměř ztrácel hlouček naléhavě rozmlouvajících shrbených starců. Byli to Abernathy, Seville a Kord; všichni budou do roka po smrti. Poblíž postávaly sestry Castenovy, nesmírně vysoké a bledé, a ve snaze zaslechnout rozhovor se skláněly jako alabastrové prašníky květů hledající světlo.

„Citadela Unie: Vzpomínky a dojmy“,

Jo Brunt

O jedenácté hodině procházela paní Lincolnová přede všemi ve Východním pokoji zavěšená do prezidenta.

Leechová, op. cit.

Když jsme se nahrnuli dopředu, jakýsi mně neznámý muž předvedl nový tanec „Merry-Jim“. Na naléhání shromážděných ho za jejich potlesku předvedl znovu.

Garrettová, op. cit.

Velké veselí zavládlo, když se zjistilo, že sluha zamkl dveře slavnostní jídelny a nemůže najít klíč. „Jsem pro přímý útok!“ vykřikl kdosi. „Postup na frontové linii brzdí jen neschopnost velitelů,“ papouškoval někdo jiný nedávný projev v Kongresu.

Leechová, op. cit.

Tohle, napadlo mě, tohle je nedisciplinované společenství lidí, které – podnícené svým tupým kolektivním rozumem – nyní žene ozbrojený národ do bůhvíjak obrovské válečné pohromy: mohutný gestikulující organismus vybavený správností úsudku a prozíravostí štěněte.

Soukromé dopisy Alberta Sloanea,

se svolením rodiny Sloaneových

Válka ještě nebyla ani rok stará. Nevěděli jsme, co to je.

„Vzrušující mládí:

Dospívání za občanské války“,

E. G. Frame

Když byl klíč konečně nalezen a rozjaření hosté se nahrnuli dovnitř, skvělost pokrmů poskytla paní Lincolnové důvod k hrdosti.

Leechová, op. cit.

Pokoj byl dvanáct metrů dlouhý, devět metrů široký a tolik zářil barvami, že vypadal zaplněný už dřív, než do něj kdokoli vkročil.

„Lincolnovi: Portrét manželství“,

Daniel Mark Epstein

Konec ukázky