Copyright © 2017 Winter Renshaw

Translation © Jakub Novák, 2018

Original English title: THE PERFECT ILLUSION

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-986-5 (ePub)

ISBN 978-80-7306-987-2 (mobi)

Obsah

KAPITOLA 1.

KAPITOLA 2.

KAPITOLA 3.

KAPITOLA 4.

KAPITOLA 5.

KAPITOLA 6.

KAPITOLA 7.

KAPITOLA 8.

KAPITOLA 9.

KAPITOLA 10.

KAPITOLA 11.

KAPITOLA 12.

KAPITOLA 13.

KAPITOLA 14.

KAPITOLA 15.

KAPITOLA 16.

KAPITOLA 17.

KAPITOLA 18.

KAPITOLA 19.

KAPITOLA 20.

KAPITOLA 21.

KAPITOLA 22.

KAPITOLA 23.

KAPITOLA 24.

KAPITOLA 25.

KAPITOLA 26.

KAPITOLA 27.

KAPITOLA 28.

KAPITOLA 29.

KAPITOLA 30.

KAPITOLA 31.

KAPITOLA 32.

KAPITOLA 33.

KAPITOLA 34.

KAPITOLA 35.

KAPITOLA 36.

KAPITOLA 37.

KAPITOLA 38.

KAPITOLA 39.

KAPITOLA 40.

KAPITOLA 41.

KAPITOLA 42.

KAPITOLA 43.

KAPITOLA 44.

KAPITOLA 45.

KAPITOLA 46.

DOSLOV

PODĚKOVÁNÍ

Říká se, že čas vyléčí všechny rány a že jizvy, jež po tobě zůstaly, vyblednou. Přejíždím po nich prsty a snažím se opět cítit alespoň zlomek toho, co jsem prožívala, když jsi odešel. Možná to nebyla láska, bylo to však to nejsilnější, co jsem kdy cítila.

– S. STEPPOVÁ

KAPITOLA 1.

Mari

Drahý pane Rutherforde,

pokorně Vás žádám, abyste přijal tento dopis jako mé oznámení o výpovědi s dvoutýdenním předstihem. K pátku 26. května odstupuji z pozice vaší osobní asistentky. Udělám vše pro to, aby tato změna proběhla s co nejmenším dopadem na Vaši společnost.

S úctou

Maribel Collinsová

Zaryla jsem pero do silného papíru a úhledně sepsanou výpověď začmárala. Pak jsem papír zmuchlala a odhodila na konec stolu. Jsem příliš milá, a to je přesně to, co si Hudson Rutherford nezaslouží.

Je už půl osmé, což znamená, že mám jen půl hodiny na to, abych sepsala něco lepšího. Něco, co udělá pořádný dojem.

Tenhle rok jsem už jeho třetí osobní asistentka, a to je teprve květen. Není náhoda, že pro něj nikdo nevydrží pracovat déle než měsíc nebo dva, a na to už ho někdo musí upozornit.

Mohla bych to být třeba já.

Odkašlala jsem si a začala znovu.

Hudsone,

jsi neurvalý a netaktní a já pro tebe už nehodlám pracovat. Myslíš si, že se celý svět točí jen kolem tebe. Je mi zle z tvého nepřiměřeného bohatství a znechucuje mě „tajná“ kartotéka s telefonními čísly na ženy, kterou si schováváš ve stole ve třetím šuplíku vlevo. Pěknou tvářičku zastiňuje ješitnost a arogance a nějaká vlídnost u tebe ani neexistuje. Ke svým zaměstnancům se chováš jako k otrokům a jsi ten nejpokrytečtější hajzl, jakého jsem kdy poznala.

Pracuju pro tebe šedesát hodin týdně, aniž jsem se kdy dočkala jakéhokoli poděkování, povýšení nebo pozitivního hodnocení. Unavuje mě dělat pro tebe podřadné práce, nestudovala jsem přece čtyři roky na univerzitě proto, abych přebíhala od kopírky ke kávovaru.

K tomuhle jsem se opravdu nezavázala.

Jsi lhář.

Bez vlídného pozdravu a bez špetky úcty

Mari

S povzdechem jsem zmačkala i tenhle dopis. Měla jsem pocit, že v záplavě nenávistných slovních zvratků se ztrácí jeho poselství. To poslední, co jsem chtěla, bylo vyznít jako tuctová holka.

Ano, mám toho dost.

Jsem unavená.

Jsem přepracovaná a nemám ani práci, ani plat, jaké bych si zasloužila.

Ale nejsem tuctová.

Vyhodila jsem zmačkanou výpověď do koše a vzala do rukou poslední dopisní papír, který mi ještě zbýval. Rozhodla jsem se vykašlat na formality a vydat se přímou cestou. „Není to o tom, co řekneš, ale o tom, co neřekneš,“ poradila mi kdysi matka. A otec vždy tvrdil, že činy hovoří hlasitěji než slova. Možná jsem nad tím rezignačním dopisem příliš přemýšlela. Pevně jsem uchopila pero a naškrábala svou poslední verzi.

Hudsone,

KONČÍM.

Mari

Perfektní.

S pyšným úsměvem jsem své dílo dvakrát přeložila a vložila do krémově bílé obálky s logem firmy Rutherford Architectural v pravém horním rohu. Zalepila jsem ji a na přední stranu naškrábala jeho jméno. Pak jsem dopis položila na hromadu další pošty, kterou jsem mu plánovala odevzdat, jakmile dorazí. Dám mu šanci na přečtení a mezitím si sbalím věci a vydám se k výtahu, dřív než bude mít vůbec šanci mě zastavit.

„Mary.“ Vzhlédla jsem od svého stolu a spatřila Hudsona přicházet v jeho typickém tmavomodrém obleku s úzkou černou kravatou. Dnes přišel brzy.

„Jmenuju se Mari,“ opravila jsem ho už po milionté, zatímco mě do nosu udeřila vůně jeho cedrové kolínské s nádechem mechu. Jediná věc, která se mi na tomhle chlápkovi možná líbí. „Rýmuje se to se sorry, víte?“

Letmo se zadíval mým směrem a já si všimla, že má pravou ruku u ucha. Telefonoval.

Nic neřekl, jen z rohu mého stolu sebral poštu a vydal se chodbou směrem k ohromné kanceláři s prosklenými stěnami, jež ve mně vyvolávala nevolnost pokaždé, když jsem kolem ní musela projít.

Celý tento kancelářský prostor navrhl on. Prosklené stěny. Nulové soukromí. Všechno moderní a sterilní. Kožené sedačky v kaštanové barvě, bílé stěny, recyklované dřevo a světelné instalace ve stylu módy poloviny století zde společně vytvářejí prostor, jenž podněcuje kreativitu. Všechny dekorativní doplňky musí schválit velký šéf osobně. Když jsem si minulý měsíc donesla šedý keramický květináč na své orchideje Dendrobium, odmítl to Hudson s tím, že je příliš fádní a industriální. Vyjádřil se slovy, že by to „vymrdalo s jeho energií“. Slova jako „mrdat“ nebo „energie“ používá proto, že se považuje za jakéhosi renesančního šéfa.

Srdce mi bušilo šíleným tempem a nevěděla jsem, jestli mám vystřelit pryč, nebo ještě počkat. Poštu Hudson obvykle kontroluje ráno jako první, podle všeho však zatím stále ještě telefonoval.

Bubnovala jsem prsty o skleněnou desku stolu, nohama se opírala o dřevěnou podlahu a seděla jako přikovaná. Pak zazvonil telefon a srdce mi vyskočilo až do krku. Nebála jsem se ho – ale nesnáším drama. A měla jsem pocit, že Hudson z toho drama určitě udělá.

„Ano?“ odpověděla jsem s pohledem na identifikátor volajícího. Na displeji probliklo Hudsonovo číslo.

Vydechl.

Panebože.

Už si to přečetl.

Nastává okamžik pravdy.

„Mary, co to má být?“ zeptal se.

„Co má být… co, pane?“ vydala jsem ze sebe. To je další věc – kolik devětadvacetiletých architektů požaduje, aby se jim vykalo a říkalo pane?

„Ta pozvánka na galavečer nadace Brown-Hauer? Odpovědět se mělo už před dvěma týdny. Zavolej tam a zjisti, jestli už není pozdě,“ odpověděl monotónním hlasem. Odmlčel se a v pozadí bylo slyšet trhání papíru.

„Neříkal jste mi, že tam jít nechcete?“ otázala jsem se. Ani nevím, proč jsem to zformulovala jako otázku, když vím jistě, že mi přesně tohle řekl. Navíc mám jeho odpověď i v e-mailu.

„To, že jsem řekl?“ odpověděl sarkasticky.

„Ano.“

„Na to si fakt nevzpomínám,“ naštvaně vydechl. „Něco takového bych nikdy neřekl, určitě bych neodmítl Browna-Hauera. Na tom galavečeru budou nejvýznamnější lidi z oblasti architektury. Děláš si ze mě prdel?“

Lehce zvýšil hlas a já zalapala po dechu. Měla bych prostě zavěsit a vypadnout odsud.

„Mary,“ ozval se.

„Mari,“ opravila jsem ho. „Rýmuje se to se ‚sorry‘.“

Jako kdybych mu to neříkala před dvěma minutami…

„Mohla bys za mnou na okamžik?“ zeptal se hlasem, který byl stejně pevný jako jeho povaha vítěze. „Potřebuju s tebou něco probrat. Okamžitě.“

Úzkostí mi ztuhla čelist. Věděla jsem, že bych se tím parchantem neměla nechávat takhle stresovat, ale se šéfem přímo z pekla to není tak jednoduché. Kvůli lidem, jako je on, vynalezli alkohol.

Aspoň že už mi moc dlouho šéfovat nebude.

Byla jsem si téměř jistá, že si můj dopis přečetl a volá si mě proto, aby mi výpověď rozmluvil. To se mu ale nepodaří.

Zvedl se mi žaludek. Asi budu zvracet – ale ne proto, že jsem nervózní.

Ne proto, že bych se ho bála.

Je to proto, že jsem těhotná.

Ranní nevolnost je pěkná svině.

„Potřebuju minutku,“ odpověděla jsem a sáhla po lahvi teplé vody, i když se mi z pohledu na ni dělalo ještě hůř. Chtěla jsem se ráno zastavit pro slané krekry a zázvorové pivo, byla jsem však příliš zaneprázdněná přemýšlením nad tím, zda mám s vidinou budoucnosti svobodné matky opravdu takhle náhle dát výpověď.

„Ty možná volnou minutku máš, ale já ne,“ odsekl. „Ať už to je cokoli, určitě to počká. Do mojí kanceláře. Hned!“

Hudson zavěsil dřív, než jsem mohla něco namítnout, a než jsem se nadála, kráčela jsem do jeho kanceláře s dechem těžkým jako Darth Vader při maratonu.

Udělám to.

Postavím se mu.

Odcházím!

A odejdu odsud se vztyčenou hlavou.

Normálně bych třikrát zaklepala a počkala, až mě pustí dál, skrz křišťálově čisté stěny jsem však viděla, že se dívá přímo na mě. A navíc co nevidět končím, takže klepání opravdu není nutné.

Vtrhla jsem do jeho kanceláře a s rukama v bok se zastavila u dveří. Hudson se opřel o opěradlo židle a s rukama za krkem vykouzlil svými plnými rty malý úsměšek, který byl v dokonalém kontrastu s přísným hlasem, kterým na mě před několika okamžiky promlouval.

Tenhle chlap ztělesňuje tolik kontrastů, a tím mě hrozně vytáčí.

„Co to je za přístup, Mary?“ zeptal se a prohlédl si mě od hlavy k patě a obráceně. „Je pátek. Usměj se trochu.“

Letmo jsem se podívala na stůl, kde na vrcholu pošty stále ležel můj dopis.

Ještě ho neotevřel…

„Co jste potřeboval?“ zeptala jsem se, ale už jen z pouhé zvědavosti. Rozhodně jsem už neměla v úmyslu pro toho namyšleného parchanta udělat byť jen jediný z jeho pitomých úkolů.

„Přišel ti ráno můj e-mail?“ zeptal se.

Ale jistě. Ty jeho nechvalně proslulé ranní e-maily, které posílá z běžeckého pásu v pět hodin ráno. Ty si nikdo nesmí nechat ujít.

„Ještě jsem neměla příležitost si ho přečíst,“ svraštila jsem obočí.

„Potřebuju, abys mi v deset vyzvedla oblečení z čistírny. Odnes to ke mně domů a pak se zastav u Palmetta a kup mi čtyřku bez hořčice. A nezapomeň to po nich zkontrolovat. Posledně jsi to neudělala, a to víš, jak nesnáším rozmáčené pečivo. Jo a po obědě zavolej do nadace Brown-Hauer a zařiď mi místo na tom galavečeru. Až skončíš, pošli mi e-mail, abych měl jistotu, že jsi na to nezapomněla…“

Pokračoval v blábolení, ale já přestala poslouchat. Zatemnilo se mi před očima a dlaně jsem sevřela v pěst. Není nutné, aby své požadavky prokládal urážkami.

Proto…

Proto toho chlapa tak nesnáším.

Proto musím odejít. Okamžitě.

Ten člověk má potřebu neustále kontrolovat každý detail.

Nezajímá mě, co řekne, svou výpověď si nenechám rozmluvit.

Když jsem přijela na Manhattan, měla jsem jiskru v oku a celé mé malé srdíčko holky z Nebrasky překypovalo nadějí a optimismem. Chtěla jsem být úspěšná, chtěla jsem být někdo.

Jak jsem jen byla bláhová. Nikoho v New Yorku nezajímá, že jste se špičkovými výsledky vystudovala někde na severu od pánbíčkářských států soukromou univerzitu, o které v životě neslyšeli. Tady je důležité jenom to, koho znáte. A když neznáte nikoho? Pak máte dvě možnosti: prokousejte se až na vrchol nebo pracujte do roztrhání těla a doufejte, že vám někdo hodí kost.

Měla jsem v úmyslu dokázat to a zachovat si integritu, můj nástup ve firmě Rutherford Architectural však nebyl krok správným směrem.

Tolik k budování důstojného životopisu.

„Mary, posloucháš mě?“ zeptal se najednou Hudson Rutheford. Předklonil se na židli a opřel lokty o skleněnou desku stolu. Uchvátil mě působivý pohled na centrum Manhattanu za jeho zády přerušený knihovnami, které byly od podlahy ke stropu narvané všemi knihami, časopisy a texty o architektuře, které snad kdy vyšly. Pokud je na Hudsonu Rutherfordovi něco pozitivního – kromě toho, že voní po penězích a vyzařuje nesnesitelný šarm, který zjevně nikdo kromě mě nedokáže prokouknout –, je to jeho vášeň pro architekturu. Ten člověk naprosto žije designem.

Kdybych nebyla zaneprázdněná nesnášením Hudsona, asi by mi tahle jeho silná vášeň připadala celkem sexy…

„Ne,“ odpověděla jsem.

„Prosím?“ Arogantně se zasmál, poupravil si úzkou černou kravatu na své svalnaté hrudi a narovnal se.

„Když se mnou takhle mluvíte,“ prohlásila jsem se vztyčenou hlavou, „prostě vypnu. Nemůžu si pomoct, je to prostě automatická reakce.“

Zatnul zuby, ale v očích mu zajiskřilo. Přemýšlela jsem, jestli s ním někdy nějaká asistentka takhle mluvila.

Pochybuju.

„Mám s tebou snad mluvit, jako bys byla na mé úrovni? Jako bychom si byli rovni?“ odfrkl. „Mary, jsem tvůj šéf. Jsem tvůj nadřízený.“

„Přesně proto byste se mnou měl mluvit s větší úctou. Říká se tomu profesionalita.“ Rty jsem měla sevřené a strnulé. Nemůžu uvěřit, že to opravdu říkám. „Dělám vám kávu, vyřizuju telefony a nosím oběd. Dělám všechno, o co mě požádáte, protože, přiznejme si to, jsem ta kráva, co přijala takovou práci, ale vy ze mě navíc děláte obětního beránka. Když něco zapomenete, je to moje vina. Když někdo jiný něco zapomene, je to kdoví proč taky moje vina. Když se špatně vyspíte, můžu za to já. Když dřu místo plánovaných čtyřiceti jenom šedesát hodin týdně, chováte se ke mně jako k lemplovi. Když poprosím o den volna, v devíti případech z deseti odmítnete. Pracovat pro vás mě vyčerpává, Hudsone. Jsou to jen dva měsíce a už nemůžu dál.“

„Co tím chceš tedy říct?“ zeptal se. Snažila jsem se z jeho bezvýrazné tváře něco vyčíst, ale nehnul ani brvou. Je to muž, který za všech okolností zachovává pokerovou tvář. Nepoznám, jestli propadá panice, ulevilo se mu, nebo cítí úplně něco jiného.

„Končím,“ ukázala jsem na dopis na hromádce s poštou.

Otočila jsem se a odešla z jeho kanceláře. Spěchala jsem, abych už konečně vypadla z místa, které jsem poslední dva měsíce nazývala „neposkvrněným palácem“.

„Počkej,“ zavolal na mě, zatímco jsem mířila ke stolu, abych si sbalila svoje věci. Ohlédla jsem se a spatřila, jak stojí u prosklených dveří do kanceláře. „Rád bych ti před odchodem něco nabídl.“

Ha, přesně jak jsem čekala.

Ušklíbla jsem se, obrátila oči v sloup a pokračovala v chůzi. „Ne, díky.“

„Mary.“ V jeho hlase bylo slyšet lehké pohnutí, ale ani tak jsem se nezastavila a za zvuku podpatků klapajících po dřevěné podlaze důležitě odcházela pryč.

Došla jsem ke stolu, popadla kabelku z horní poličky a naházela do ní několik osobních věcí: krém na ruce, balzám na rty, nouzový balíček čokolády a záložní lahev s vodou. Přihodila bych i několik firemních per, protože vypadají famózně, ale logo firmy Rutherford Architectural už nechci nikdy vidět. Rychle, abych nezapomněla, jsem ze svazku sundala klíč k jeho luxusnímu apartmánu a mrskla jím na desku stolu.

„Dobře.“ Z náhlé blízkosti Hudsonova hlasu se mi rozbušilo srdce. Vzhlédla jsem k němu a spatřila, jak přede mnou stojí se zády rovnými jako pravítko a jemnými dlaněmi opřenými o desku stolu. Jeho safírově modré oči se setkaly s mými a já pohled nedokázala odvrátit. „Můžeš odejít. Sbohem a šáteček. Zítra odpoledne tu budu mít náhradu.“

Vykouzlila jsem falešný úsměv. „Jsem ráda, že to pro vás nebude problém.“

Přehodila jsem si kabelku přes rameno a postavila se. Zírala jsem přes jeho rameno směrem k výtahu, když se otevřely dveře a na chodbu vstoupila Hannah z účetního oddělení. Naše pohledy se střetly a já jasně viděla šok v jejích očích.

Škoda že už tu nebudu dost dlouho na to, abych jí mohla říct, že je všechno v pořádku.

Všechno je úplně zatraceně fajn.

„Na shledanou, Hudsone. A hodně štěstí při hledání vhodné náhrady. Je mi líto, že jsem vám nedokázala poskytnout to, co potřebujete.“ Sarkasticky jsem se ušklíbla a chystala se odejít, když mě znenadání chytil za zápěstí. Přitáhl si mě blíž. „Co to sakra děláš?“

Vytrhla jsem se mu a se sevřenými pěstmi založila paže na hrudi.

„Ještě jedna věc, než půjdeš,“ pronesl a podíval se na mě se zábleskem mírnosti v očích, která mě téměř přiměla uvěřit, že poprvé za dobu, co ho znám, ke mně mluví upřímně.

Zavrtěla jsem hlavou a potlačila hlasitý smích. „Ne.“

„Vyslechni mě,“ naléhal.

„Proč bych měla?“

„Protože se ti to vyplatí.“

Pokrčila jsem rameny, hluboce si povzdechla a zamyslela se. Vrtalo mi hlavou, co ode mě může chtít. Co může chtít od naštvané zaměstnankyně, která je uprostřed dramatického odchodu z jeho firmy?

Zvedl se mi žaludek a projela mnou další vlna ranní nevolnosti, jež se proměnila v silný nával horka. Na čele mi vyrazil pot. Asi budu zvracet, a jestli mi okamžitě neuhne z cesty, bude to přímo na jeho bezvadný oblek od Prady.

Vlna nevolnosti odezněla stejně rychle, jako přišla, a já se hluboce nadechla „nemocničního“ vzduchu, který proudil v kanceláři, protože Hudson trval na tom, že mu to pomáhá „udržovat čistou energii“.

„Je mi líto,“ řekla jsem, „ale v tomhle okamžiku neexistuje nic, co byste mohl říct nebo udělat, čím byste mě přesvědčil, abych pro vás pracovala byť jen jediný další den. Nebudu vám dělat žádné laskavosti, Hudsone. Hnusíte se mi.“

Bože. V hrudi se mi začal hromadit další nezastavitelný proud slovních zvratků.

„Chodíte si tady, jako byste byl něco víc než všichni ostatní,“ dodala jsem. „Jste sebestředný, arogantní a chladný. Jste netaktní a hrubý. A jestli si myslíte, že mě tu dokážete udržet, tak se pletete. Sbohem.“

V koutku úst se mu objevil úsměv, který na zlomek vteřiny vytvořil ďolíček na jeho tváři, z něhož se mi nečekaně a velmi nevhod podlomila kolena. Nesnáším, jak mě jeho vzhled dokáže rozptýlit a odzbrojit.

„Uklidni se, Mary.“ Mluvil hlubokým hlasem, a když se ke mně naklonil, s chutí jsem vdechla horkost sálající z jeho kůže. „Vím, jaký parchant jako šéf dokážu být. Moc dobře to vím.“

„Tak proč to nezkusíte změnit?“

„Proč bych měl? Tohle město je plné holek jako ty, které prosí o to, aby tu mohly pracovat. Proč bych měl měnit svou osobnost, abych se jim zavděčil? Kromě toho venku se potuluje plno hajzlů, jako jsem já – často i mnohem horších. Pokud mě mí zaměstnanci nedokážou snést, rozhodně nesnesou ani dalšího šéfa. Z mého pohledu vám všem dělám laskavost. Připravuju vás na skutečný svět,“

„Odmítám věřit tomu, že šéfové jako vy jsou něčím naprosto standardním.“

„Pak jsi extrémně naivní.“ Odfrkl si, obrátil své indigové oči ke stropu a pak zase zpátky ke mně. „Nicméně… Tři miliony dolarů.“

„Tři miliony dolarů – cože?“ Nevěřícně jsem se na něj zadívala a přemýšlela, kam tím směřuje.

„Pokud budeš souhlasit s tím, že mi pomůžeš, dám ti tři miliony dolarů. V hotovosti. A pak už s tímhle nesnesitelným hajzlem nebudeš muset nikdy pracovat.“

Dělá si srandu?

„Kromě toho, že jste se asi zbláznil, tady stejně nehodlám zůstávat. Ne na tomhle místě. Ne jako vaše osobní asistentka. Mám na víc.“

„Nežádám tě, abys byla mou osobní asistentkou.“

„Tak jinak, ať to je cokoli, nemám zájem. Vystudovala jsem obchodní analytiku a mezinárodní marketing a k tomu jako vedlejší obor finančnictví.“ Založila jsem paže na hrudi. Nezajímají mě peníze, kterými mě chce nalákat, ani divadlo, které se na mě snaží hrát. „Znám svou cenu a vím, která práce za to nestojí.“

„Uvědomuješ si tedy, že tři miliony dolarů je celkem štědrá nabídka, viď? Když jsi, ehm, vystudovala finančnictví a máš přehled o tom…, co je cenné?“ Vypadal, jako by se snažil potlačit úsměv, jako by mě vůbec nebral vážně.

„Mohl byste přestat?“ dala jsem ruce v bok.

„Přestat s čím?“

„Přestat s tím povýšeným tónem. Nemůžete si to odpustit?“

„Zapracuju na tom,“ odpověděl, „pokud tady zůstaneš.“

„To není nutné,“ připomněla jsem mu, „nezůstanu.“

„Spolkni svou hrdost a pojď se mnou pracovat,“ odvětil. „Nebudeš litovat.“

„Ne,“ řekla jsem tak přesvědčivě, jak jsem jen dokázala. Znovu mnou projela vlna nevolnosti, která mi tiše připomněla, že už to není jen o mně. „Ať už to je cokoli, ne.“

Konec ukázky