Copyright © 1976, 1977, 1978 by Stephen King

This translation published by arrangement

with Doubleday, an imprint of the Knopf Doubleday Group,

a division of Penguin Random House, LLC

Translation © Ivan Němeček, 2009, a Pavel Medek, 1998

Original English Title: NIGHT SHIFT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7306-993-3 (ePub)

ISBN 978-80-7306-994-0 (mobi)

Obsah

ÚVOD

PŘEDMLUVA

PROKLETÍ JERUZALÉMU

NOČNÍ SMĚNA

NOČNÍ PŘÍBOJ

JSEM BRÁNA

ŠROŤÁK

KOSTLIVEC

ŠEDÁ HMOTA

BOJIŠTĚ

NÁKLAĎÁKY

MRTVÍ SE NĚKDY VRACEJÍ

JAHODOVÉ JARO

ŘÍMSA

TRÁVNÍKÁŘ

NEKUŘÁCI, A. S.

JÁ VÍM, CO POTŘEBUJEŠ

DĚTI KUKUŘICE

POSLEDNÍ PŘÍČKA ŽEBŘÍKU

MUŽ, KTERÝ MILOVAL KVĚTINY

NA DOBROU NOC

ŽENA V POKOJI

ÚVOD

Často mi na večírcích (vyhýbám se jim, seč to jde) s úsměvem tisknou ruku lidé, kteří mi potom, s nádechem radostného spiklenectví, řeknou: „Víte, já jsem vždycky chtěl psát.“

Vždycky jsem se snažil být zdvořilý.

Teď už odpovídám se stejným veselým nadšením: „Víte, já jsem vždycky chtěl být neurochirurgem.“

Dívají se na mne s údivem. Nevadí. V poslední době je udivených lidí nějak víc.

Pokud chcete psát, pište.

Jediný způsob, jak se naučit psát, je psát. Což by v případě neurochirurga nebyl ten pravý přístup k věci.

Stephen King vždycky chtěl psát, a tak tedy píše.

Tak napsal Carrie a Prokletí Salemu a Osvícení a dobré povídky, které si můžete přečíst v této knize, a také udivující počet jiných příběhů a knih a fragmentů a básní a esejů a jiných nezařaditelných věcí, přičemž většina byla tak mizerná, že se nedaly publikovat.

Protože tak se to dělá.

Protože není jiný způsob než tento. Žádný jiný.

Odpovědnost a píle jsou skoro všechno. Ale ne úplně všechno. Musíte mít chuť na slova. Musíte je hltat. Musíte se v nich válet a libovat si. Musíte přečíst miliony slov napsaných jinými lidmi.

Čtěte všechno a nechte v sobě hlodat sžíravou závist nebo otrávené pohrdání.

A většinu toho pohrdání si střádejte pro ty, kdož skrývají svou neschopnost za dlouhá slova, germánskou větnou skladbu a vtíravé symboly a nemají cit pro příběh, jeho rytmus a charakter.

Potom musíte začít poznávat sebe sama tak dobře, abyste začali chápat jiné lidi. Kousek nás samých je v každém člověku, s kterým se kdy setkáváme.

No dobrá. Z odpovědnosti a píle, lásky ke slovům a empatie možná (a za velkých bolestí) vznikne nějaké objektivní nazírání.

Nikdy ne úplně objektivní.

V téhle chvíli, kdy na svém modrém psacím stroji píšu slova tohoto úvodu, když už mám pocit, že vím, jak to má vyznít, a že vím, o co mi tu jde, si vůbec nejsem jistý, že to vystihnu.

Už jsem tady dvakrát déle než Stephen King, a jsem tedy ve vztahu ke své práci poněkud objektivnější než on ve vztahu k té jeho.

Rodí se to tak bolestně a tak pomalu.

Vypustíte knížky do světa a je těžké je vytěsnit z mysli. Jsou to děti, jsou k vám přivázané neviditelnou pupeční šňůrou a snaží se prosadit svou navzdory všem omezením, která jste na ně uvalili. Já sám bych dal hodně za to, abych je dostal zpátky k sobě domů a na každou z nich se důkladně ještě jednou podíval a důkladně je vybavil do světa. Pěkně stránku po stránce. Tu něco přitesal, pročistil, vybrousil a přelakoval. Provedl pořádný úklid.

Stephen King je ve svých třiceti daleko lepší spisovatel, než jsem byl já, když mi bylo třicet či čtyřicet.

Za to bych ho měl trochu nenávidět.

Myslím si, že vím o tuctu démonů, kteří se skrývají ve křoviskách, kolem nichž vedou jeho kroky, a i kdybych znal způsob, jak ho varovat, nebylo by to k ničemu. On těm démonům natluče – nebo oni natlučou jemu.

Přesně tak prosté to je.

Rozumíme si zatím?

Odpovědnost a píle, touha psát slova, empatie, stále rostoucí objektivnost – a co dál?

Příběh. Příběh, k sakru, příběh!

Příběh je o tom, co se stane někomu, na němž by vám mělo záležet. Může se to stát v jakékoli rovině – fyzické, mentální, duchovní – nebo v kombinaci těch všech.

Aniž by do toho autor rušil.

Autorovo vyrušení vypadá asi takhle: „Podívej se, mámo, jak pěkně jsem to napsal!“

Jiným druhem autorského rušení je klišé. Typický je třeba obrat (vytáhl jsem to z jednoho velkého bestseleru nedávných let): „Jeho oči sklouzly po předku jejích šatů.“

Autor vás vyruší takovým klišé, že si najednou uvědomíte, že čtete, a tím vás vytrhne z příběhu. Odpudí vás.

V jedné povídce King prokazuje svou schopnost naslouchat lidem, přesnost a pravdivost potřebnou k vytvoření dialogu. Muž a žena jsou na dlouhé cestě. Jedou po nějaké okresce. Žena říká: „Jistě, Burte. Já vím, že jsme v Nebrasce, Burte. Ale kde přesně?“ A on odpovídá: „Máš automapu, tak se podívej. Nebo neumíš číst?“

To je hezké. Vypadá to tak prostě. Úplně jako neurochirurgie. Nůž má ostří. Takhle jej držíte. No a pak říznete. Teď, s rizikem, že se dopouštím svatokrádeže, řeknu, že je mi teď úplně fuk, o čem Stephen King míní psát. Skutečnost, že se mu teď líbí psát o strašidlech a prokletích a tajemných zvucích ve sklepě, pro mne není ani trochu podstatná – ani užitečná ve vztahu k němu.

Těch tajemných zvuků je tu spousta a také je tu šílený mandl, který mne ve snu pronásleduje stejně jako vás, a také taková fůra přesvědčivě zlých dětí, že by zaplnily v kteroukoli únorovou neděli Disney World, ale to hlavní je příběh.

A autor nás do něj vtahuje.

Všimněte si jedné věci: dvě nejtěžší témata pro psaní jsou humor a věci okultní. V nešikovných rukách se z humoru stane žalozpěv a z věcí okultních fraška.

Jenže jak jednou víte, jak se to dělá, můžete psát o čemkoli.

Stephen King se nebude omezovat na to, čemu se momentálně intenzivně věnuje.

Jedna z nejvýraznějších a nejvíc strhujících povídek v této knize se jmenuje Poslední příčka žebříku. Je to klenot. Nejsou v ní ani šramoty, ani dechy jiných světů.

A poslední věc.

King nepíše proto, aby vám udělal radost. Píše proto, aby udělal radost sobě samému. Já píšu, abych udělal radost sobě samému. Když je tomu tak, bude se vám dílo líbit taky. Tyto povídky udělaly radost Stephenu Kingovi a mně taky.

Zvláštní náhodou se dnes, ve chvíli, kdy tyto řádky píšu, ocitly na seznamu bestselerů jak Kingův román Osvícení, tak můj román Kondominium. My dva nesoutěžíme o vaši pozornost. My myslím konkurujeme nešikovně napsaným, namyšleným a senzacechtivým knížkám, sepisovaným nulami, které se nikdy nesnažily naučit řemeslo.

A když už mluvíme o příběhu a o prožitku, Stephenů Kingů je kolem nás ještě příliš málo.

Pokud jste tohleto dočetli až do konce, předpokládám, že máte dost času. Takže byste už mohli začít se čtením povídek.

John D. MacDonald

PŘEDMLUVA

Pojďme si povídat. Jen vy a já. Pojďme si povídat o strachu.

Dům je prázdný – a já píšu. Venku padá studený únorový déšť. Je noc. Někdy, když vítr zafouká tak jako teď, se nám vypne elektřina. Ale teď zrovna svítím, takže si můžeme poctivě promluvit o strachu. Pojďme si povídat docela rozumně o tom, jaké to je, když se blížíme k hranici šílenství… nebo třeba až za ni.

Jmenuji se Stephen King. Jsem dospělý člověk a mám ženu a tři děti. Miluji je a věřím, že city jsou vzájemné. Živím se psaním a tu práci mám velmi rád. Mé romány – třeba Carrie, Prokletí Salemu nebo Osvícení – byly dost úspěšné, abych mohl začít psát na plný úvazek, což je příjemné, když si to můžete dovolit. V tomto životním období se mi zdá, že jsem vcelku zdráv. Minulý rok jsem dokázal omezit kouření tak, že jsem přesedlal ze silných cigaret bez filtru, které jsem kouřil od svých osmnácti, na cigarety se sníženým obsahem nikotinu a dehtu – a pořád doufám, že budu schopen s tím přestat úplně. Žiji se svou rodinou v hezkém domě na břehu relativně čistého jezera ve státě Maine – minulý podzim jsem se jednou ráno probudil a uviděl jsem jelena, jak stojí na trávníku za domem a prohlíží si můj zahradní nábytek. Máme hezký život.

Ovšem… chceme si povídat o strachu. Nebudeme křičet a ječet – budeme se bavit rozumně. Budeme se bavit o tom, jak se kvalitní předivo okolností někdy zcela nepředvídaně roztrhne.

Když jdu večer spát a zhasnu, pořád se horečnatě ujišťuju, že mám nohy pod dekou. Už nejsem dítě, ale… prostě nerad spím s jednou nohou vystrčenou zpod deky. Protože kdyby mi nějaká studená ruka sáhla zpod postele na kotník, mohl bych zaječet. Mohl bych zaječet a vzbudit mrtvé. Samozřejmě, něco takového se nestává, to přece všichni víme. V povídkách téhle sbírky se setkáte se všemi možnými nočními příšerami – upíry, démony-milenci, tím podivným tvorem, co žije v šatníku, a s různými jinými hrůznostmi. To, co pod mou postelí čeká, aby mne to chytilo za kotník, není skutečné. Já to vím, stejně jako vím to, že když udržím nohy pod dekou, nikdy mě to za kotník nechytí.

Někdy mluvím k lidem, kteří se zajímají o psaní nebo literaturu, a než vyčerpáme všechny otázky a odpovědi, někdo vždycky povstane a zeptá se: proč jste se rozhodl psát o takových tématech?

Obvykle odpovídám otázkou: Proč si myslíte, že mám na vybranou?

Psaní je zaměstnání připomínající zápas ve volném stylu. Všichni snad přicházíme na svět vybavení niternými filtry a každý ten filtr má jiné rozměry a velikosti ok. To, co se zachytí v mém filtru, může projít vaším. To, co zůstane na vašem filtru, může projít mým a nic se neděje. Všichni asi máme zabudovaný pocit povinnosti brodit se kalem, který se zachytává v našich osobních filtrech – a to, co v zachycených částicích nacházíme, nás často dovede k nějaké vedlejší činnosti. Účetní může být třeba dobrým fotografem. Astronom může být sběratelem mincí. Učitel může obkreslovat uhlem nápisy na hrobech. Kal, zachycený v niterném filtru, ty částice, kterým není dopřáno, aby protekly dál, se často stávají soukromou vášní jedince. V civilizované společnosti máme nepsanou dohodu, že tyto vášně nazýváme „koníčky“.

Někdy se z koníčku stane práce na plný úvazek. Účetní třeba zjistí, že fotografováním slušně uživí rodinu, z učitele se stane takový odborník, že může pořádat přednášková turné o náhrobních nápisech. Existují profese, které začínají jako koníčky a zůstávají jimi i poté, co ten, kdo se jimi zabývá, si je svým koníčkem schopen vydělávat na živobytí – ale protože „koníček“ je takové docela obyčejné slovíčko, máme také jinou nepsanou dohodu, že své koníčky budeme nazývat „uměním“.

Malířství. Sochařství. Skládání hudby. Zpěv. Herectví. Hra na hudební nástroje. Psaní. O těchto sedmi múzách bylo už napsáno dost knih, aby potopily celou flotilu zámořských parníků. Ale shodneme se snad jen v tom, že ti, kdo tato umění praktikují, je budou poctivě praktikovat nadále, i když za své úsilí nedojdou odměny a i když je jejich úsilí kritizováno, nebo dokonce proklínáno; dokonce i v případě, že by za ně měli zaplatit žalářem nebo smrtí. Co se mě týče, je to docela slušná definice posedlosti. A platí jak pro obyčejné koníčky, tak pro ty vybrané, které nazýváme „uměním“ – sběratelé střelných zbraní si zdobí zadní nárazníky samolepkami, na nichž stojí MOU ZBRAŇ MI VEZMETE, JEN KDYŽ ODTRHNETE MÉ STUDENÉ MRTVÉ PRSTY OD JEJÍ PAŽBY – a hospodyňky na předměstích Bostonu zase kdysi, při tom rozruchu kolem segregace v autobusové dopravě, objevily politické aktivity a často vystavovaly na odiv podobné samolepky jako DŘÍV, NEŽ ODSUD VYŽENETE MÉ DĚTI, BUDETE MĚ MUSET ZAVŘÍT. A kdyby sbírání mincí bylo zítra prohlášeno za nezákonné, astronom by s největší pravděpodobností neodevzdal své železné centy a nikláky s buvoly – pečlivě by je omotal igelitem, uložil na dno nádržky na toaletě a o půlnoci se s nimi chodil těšit.

Vypadá to, že se tématu strachu vzdalujeme, ale vlastně jsme se mu moc nevzdálili. Kal, který se zachycuje v mém niterném filtru, je často plný strachu. Jsem posedlý morbidními věcmi. Žádný z následujících příběhů jsem nenapsal pro peníze, i když některé jsem prodal časopisům, než byly vydány v této knize – a nikdy jsem nevrátil šek vypsaný na mé jméno. Posedlý být můžu, ale nejsem cvok. Má posedlost se dá udat na trhu. Na světě je dost cvoků ve vypolstrovaných celách, kteří to štěstí nemají.

Nejsem žádný velký umělec, ale k psaní mne to táhlo vždycky. Takže se každý den brodím v tom kalu, probírám odfiltrované kousky postřehů, vzpomínek a dohadů a pokouším se vydolovat něco z toho, co neprošlo filtrem a neprosáklo do kanálu nevědomí.

Klidně bych mohl stát na břehu rybníčku v Coloradu se spisovatelem kovbojek Louisem L’Amourem a oba by nás mohla napadnout současně tatáž myšlenka. Oba bychom mohli cítit potřebu sednout si a formulovat ji slovy. Jeho příběh bude pojednávat o právech na vodu v období sucha a můj příběh bude spíš o nějaké příšeře, jak se noří z těch tichých vod, aby si odnesla pár ovcí…, pak koní… a pak lidí. „Posedlost“ Louise L’Amoura se soustředí na dějiny amerického Západu – já se orientuji spíš na to, co se plíží ve svitu hvězd. On píše kovbojky a já hrůzostrašné příběhy. Oba jsme tak trochu praštění.

Umění je posedlost a posedlost je nebezpečná. Je jako nůž v mozku. V některých případech – napadají mně Dylan Thomas a Ross Lockridge a Hart Crane a Sylvia Plathová – se nůž může tak trochu vymknout kontrole člověka, který ho třímá. Umění je choroba napadající jednotlivce, většinou benigní – tvořiví lidé žijí spíš déle – a někdy až hrůzně maligní. Nůž se musí používat s opatrností, protože mu je jedno, do koho řeže. Pokud jste chytří, probírejte se tím kalem opatrně…, protože všechno tam nemusí být mrtvé.

Po zodpovězení té otázky proč píšete zrovna tohle obvykle padne otázka proč lidi čtou zrovna tohle? Jak to, že se to prodává? Tato otázka v sobě nese skrytou domněnku – domněnku, že strach a hrůza nejsou pro dobrý vkus. Lidé, kteří mi píší, často začínají tím, že řeknou „myslím, že jsem asi divný, ale Prokletí Salemu se mi opravdu líbilo“ nebo „asi mám morbidní vkus, ale v Osvícení se mi líbilo úplně všechno…“

Myslím, že klíč k tomu všemu asi bude v pojetí kritik zabývajících se filmy v Newsweeku. V kritice jednoho nepříliš dobrého hororu stálo něco jako: „… bezvadná podívaná pro lidi, kteří na místě nehody zpomalí a rádi se na to podívají.“ Je to výstižné, ale když o tom začnete přemýšlet, dojdete k závěru, že to platí pro všechny horory – filmové i psané. Noc oživlých mrtvol se všemi těmi hrůznými scénami kanibalismu a matkovraždy byla určitě filmem pro lidi, kteří na místě nehody zpomalí a rádi se podívají, a co teprve ta holčička, jak pozvracela fazolovou polévkou kněze ve Vymítači ďábla? Dracula od Brama Stokera, který je často základem pro hodnocení moderního hororu (tak to má být: je to první příběh, který nezastřeně pracuje s psychologickým a freudovským pojetím), představuje šílence Renfielda, který polyká mouchy, pavouky a nakonec ptáčka. Ptáčka pak vyvrhne – poté, co ho sežral i s peřím. V tomhle románu na jdeme také probodnutí mladé krásné upírky kůlem – rituální penetrace, chtělo by se říct – a vraždu dítěte a jeho matky.

Velká literatura zabývající se nadpřirozenem často obsahuje tentýž syndrom „zpomalme a podívejme se na tu nehodu“: Beowulf zmasakruje Grendelovu matku, vypravěč „Zrádného srdce“ utne údy svého dobrodince stiženého šedým zákalem a kusy jeho těla ukryje pod podlahou, hobit Sam bojuje v závěrečném dílu Tolkienovy trilogie Pán prstenů s pavoučicí Odulou.

Proti tomuto způsobu myšlení budou určitě někteří silně protestovat a říkat, že Henry James v Utažení šroubu vlastně nelíčí nehodu, budou argumentovat tím, že makabrózní povídky Nathaniela Hawthorna „Mladý hospodář Brown“ a „Smuteční závoj“ jsou vkusnější než Dracula. To je nesmysl. Pořád nám ukazují totéž – dopravní nehodu – mrtvoly byly odvezeny, ale stále vidíme zkroucené trosky auta a vidíme krev na sedadlech. Svým způsobem jsou jemnost a nedostatek melodramatičnosti a promyšlená racionálnost, jež prostupují „Smuteční závoj“, hroznější než Lovecraftovy obludnosti nebo autodafé v Poeově Jámě a kyvadle.

Je pravda – a mnozí z nás to tak cítí – že jen málo lidí dokáže odolat pohledu na trosky po nehodě, obklopené policejními vozy a blikajícími zábranami. Starší občané pak koupí ranní noviny a ihned se začtou do úmrtních oznámení, aby viděli, koho přežili. My všichni jsme na chvíli vyvedeni z míry tím, že zemřel Dan Blocker nebo Freddie Prinze nebo Janis Joplinová. Když nám Paul Harvey v rádiu vypráví, jak jednu ženu rozsekala na malém venkovském letišti za hustého deště vrtule letadla nebo jak se jeden chlápek ve slévárně okamžitě vypařil, když jeho kolega omylem šťouchl do řídicího pultu, cítíme hrůzu smíšenou s podivnou radostí. Nemá cenu, abychom se rozčilovali nad něčím, co je zcela jasné: život je plný hrůz, malých i velkých, ale protože ty malé dokážeme pochopit, dokážeme je také veškerou silou smrtelnosti odrazit.

Nemůžeme popřít, že tyto kapesní hrůzy budí náš zájem, ale totéž platí pro náš odpor vůči nim. Tyhlety dvě ingredience se nesnadno míchají a jejich vedlejším produktem bývá pocit viny…, viny, která se asi příliš neliší od té, jež doprovází naše sexuální zrání.

Mým úkolem není pocit viny vám rozmlouvat ani ospravedlňovat mé romány nebo povídky této sbírky. Ale můžeme vypozorovat jednu zajímavou paralelu mezi sexem a strachem. Jak nabýváme schopnosti navazovat sexuální vztahy, budí se i náš zájem o ně – a ten zájem, pokud není nějak perverzní, je samozřejmě zaměřen na kopulaci a zachování druhu. Jakmile si uvědomíme svůj neodvratný konec, uvědomíme si pocit strachu. A já si myslím, že jako kopulace směřuje k zachování druhu, veškerý strach směřuje k pochopení všeobecného konce.

Vzpomínám si na starou bajku o sedmi slepcích, kteří ohmatali sedm různých částí slona. Jeden z nich si myslel, že nahmatal hada, druhý, že nahmátl obrovský palmový list, jiný zas, že šlo o kamenný pilíř. Když se sešli, dospěli k závěru, že to byl slon.

Strach je pocit, který nás zaslepuje. Z kolika věcí máme strach? Bojíme se zhasnout, když máme mokré ruce. Máme strach strčit nůž do toustovače, když chceme vysvobodit zaseknutou topinku, aniž bychom přístroj nejdřív vypnuli. Bojíme se toho, co nám řekne lékař po prohlídce, zhoupnutí, když letadlo najednou neočekávaně zakrouží. Bojíme se, že dojde nafta, že už nebude čerstvý vzduch, dobrá voda, dobrý život. Když nám dcerka řekla, že bude doma v jedenáct, a teď je čtvrt na jednu a venku leje, sedíme a předstíráme, že sledujeme Johnnyho Carsona, a občas se podíváme na mlčenlivý telefon a máme pocity, které nás zaslepují, ty pocity, které systematicky ničí všechnu schopnost myšlení.

Novorozeně je bytost, která nemá strach – ale jen do té doby, kdy u něj není matka, aby mu vložila do úst bradavku, když zapláče. Batole rychle objeví tupé a bolestné reality zabouchnuvších se dveří, rozpálené plotny, horečky, jež doprovází spalničky. Děti se učí strachu rychle – objeví jej na tváři matky nebo otce, když je vidí, jak se batolí z koupelny a mají v ruce skleničku tabletek na spaní nebo žiletky.

Strach nás dělá slepými, my jej bereme se zvědavostí vlastní našemu zájmu o sebe sama – a snažíme se dát dohromady obrázek sestávající ze stovky dílů stejně jako ti slepci, co ohmatávali slona.

Cítíme, jak vypadá. Děti to pochopí rychle, zapomenou na to a znovu se to naučí stejně rychle jako dospělí. Tvar strachu je nám nablízku – a většina z nás na to přijde dřív nebo později – je to tělo pod dekou. Je to naše tělo. A hrůza je stále přitažlivá proto, že slouží jako generálka na naši vlastní smrt.

Tenhle žánr nebyl nikdy příliš ctěn: Poe a Lovecraft neměli dlouho jiné příznivce než Francouze, kteří se nějak vyrovnávali se sexem a smrtí, na což Poeovi a Lovecraftovi američtí spoluobčané neměli trpělivost. Američané měli plné ruce práce s budováním železnic a Poe a Lovecraft zemřeli v chudobě. Tolkienovy příběhy o Středozemi ležely na pultech po dvacet let, aniž by vykázaly větší úspěch – a Kurt Vonnegut, jehož knihy se často zabývají myšlenkou generálky na smrt, trpěl nepřestávající vlnou kritiky, jež často narůstala do hysterických tónin.

Konec ukázky