Copyright © 2009 by Stephen King

Original English title UNDER THE DOME

Published by agreement with the author

and the author’s agents, The Lots Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2010

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o, 2018

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7593-022-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-023-1 (mobi)

Obsah

LETADLO A SVIŠŤ

BARBIE

JUNIOR A ANGIE

SILNICE A CESTIČKY

SPOUSTA MRTVÝCH PTÁKŮ

MIŠMAŠ

VŠICHNI FANDÍME SVÝMU TÝMU

PRO DOBRO MĚSTA, PRO DOBRO LIDU

MODLITBY

ŠÍLENSTVÍ, SLEPOTA, POMATENÍ MYSLI

A BUDE HŮŘ

ŇAK ŇAK ŇAK

RAKETOVÝ ÚDER SE BLÍŽÍ

OBVINĚNÝ

PADAJÍ RŮŽOVÉ HVĚZDY

JET NA VLNĚ

V DÍŘE

SŮL

POPEL

ZAHRAJTE TU PÍSEŇOD DEAD BAND

V LOCHU

VŠUDE JE KREV

MRAVENCI

HALLOWEEN PŘICHÁZÍ PŘEDČASNĚ

KDO PŘEŽIL

OBLEČ SI TO NA CESTU DOMŮ, BUDEŠ VYPADAT, ŽE MÁŠ ŠATY

AUTOROVA POZNÁMKA

Na památku Surendry Dahyabhaie Patela

Chybíš nám, příteli

Kohopak hledáš,

jakže se jmenoval?

Nejspíš ho najdeš na fotbale,

tohle je maloměsto,

takže je jasný, co to znamená,

je to prostě malý hnízdo, chlapče,

a všichni fandíme svýmu týmu.

– James McMurtry

Někdo z těch (ne všichni),

kdo byl v Chester’s Millu v den zaklapnutí Kupole

Představitelé městečka

Andy Sanders, první radní

Jim Rennie, druhý radní

Andrea Grinnellová, třetí radní

Osazenstvo Šípkové růže

Rose Twitchellová, majitelka

Dale Barbara, kuchař

Anson Wheeler, myč nádobí

Angie McCainová, servírka

Dodee Sandersová, servírka

Policejní oddělení

Howard Perkins zvaný „Vévoda“, náčelník

Peter Randolph, zástupce náčelníka

Henry Morrison, policista

Marty Arsenault, policista

Freddy Denton, policista

George Frederick, policista

Rupert Libby, policista

Toby Whelan, policista

Jackie Wettingtonová, policistka

Linda Everettová, policistka

Stacey Mogginová, policistka-dispečerka

Junior Rennie, zvláštní zástupce

Georgia Rouxová, zvláštní zástupce

Frank DeLesseps, zvláštní zástupce

Melvin Searles, zvláštní zástupce

Carter Thibodeau, zvláštní zástupce

Pastorální služba

reverend Lester Coggins, kostel Ježíše Krista Spasitele

reverendka Piper Libbyová, První kongregační kostel

Pracovníci ve zdravotnictví

Ron Haskell, lékař

Zrzek Everett, asistent

Ginny Tomlinsonová, zdravotní sestra

Dougie Twitchell, ošetřovatel

Gina Buffalinová, dobrovolná sestra

Harriet Bigelowová, dobrovolná sestra

Místní děti

Malý Walter Bushey

„Strašák“ Joe McClatchey

Norrie Calvertová

Benny Drake

Judy a Janelle Everettovy

Ollie a Rory Dinsmoreovi

Významní obyvatelé městečka

Tommy a Willow Andersonovi, majitelé a provozovatelé

Dipperova motorestu

Stewart a Fernald Bowieovi, majitelé a provozovatelé

Pohřebního ústavu Bowie

Joe Boxer, stomatolog

Romeo Burpee, majitel a provozovatel Burpeeho obchodního domu

Phil Bushey, Šéf pochybné pověsti

Samanta Busheyová, jeho manželka

Jack Cale, manažer supermarketu

Ernie Calvert, manažer supermarketu v důchodu

Johnny Carver, provozovatel večerky

Alden Dinsmore, chovatel dobytka

Roger Killian, chovatel slepic

Lissa Jamiesonová, městská knihovnice

Claire McClatcheyová, máma Strašáka Joea

Alva Drakeová, Bennyho máma

Stubby Norman, obchodník se starým nábytkem

Brenda Perkinsová, manželka náčelníka Perkinse

Julia Shumwayová, majitelka a vydavatelka místních novin

Tony Guay, sportovní reportér

Peter Freeman, fotoreportér

„Šupák“ Sam Verdreaux, místní opilec

Přespolní

Alice a Aidan Appletonovi, Kupoloví sirotci

Thurston Marshall, literát se zdravotnickými dovednostmi

Carolyn Sturgesová, postgraduální studentka

Významní psi

Horác, velškorgi Julie Shumwayové

Clover, německý ovčák Piper Libbyové

Audrey, fenka zlatého retrívra Everettových

LETADLO A SVIŠŤ

1

Z výšky dvou tisíc stop, v níž Claudette Sandersová právě brala lekci létání, vypadalo městečko Chester’s Mill v ranním slunci jako naleštěná a zbrusu nová hračka. Auta se sunula po Hlavní ulici a vysílala do nebe sluneční jiskřičky. Věž kostela První kongregace vypadala tak ostrá, že by mohla propíchnout modrou nebeskou báň. Slunce se hnalo po hladině Prestilského potoka, který letoun Seneca V právě přelétal. Letadlo i potok protínaly město stejnou úhlopříčkou.

„Chucku, mám dojem, že u mostu Míru vidím dva kluky! Chytají ryby!“ Blaženě se rozesmála. Kurz létání jí zařídil manžel, který byl v městečku prvním radním. Andy byl sice toho názoru, že kdyby Bůh chtěl, aby člověk uměl létat, dal by mu křídla, dal se však velmi lehce přemluvit a Claudette nakonec prosadila svou. Užívala si létání od první chvíle. Nepůsobilo jí jen radost; vyloženě ji rozjařovalo. Dnes poprvé skutečně pochopila, proč je létání tak skvělé. Proč je tak super.

Její instruktor Chuck Thompson zlehka sáhl na knipl a pak ukázal na přístrojovou desku. „Nepochybuju, Claudie, ale budeme se snažit neobrátit to na záda, jo?“

„Promiň, promiň.“

„V pohodě.“ Učil létání už řadu let a studenty jako Claudie měl rád, protože takoví jen dychtili naučit se něco nového. Možná že nebude trvat dlouho a Andy Sanders kvůli ní sáhne pořádně hluboko do kapsy. Claudie se totiž do letounu Seneca přímo zamilovala a už se nechala slyšet, že by ráda takový měla, ovšem nový. To by obnášelo zhruba milion dolarů. Claudie Sandersová nebyla vyloženě zpovykaná, ale rozhodně měla nákladné choutky, které však Andy, ten šťastlivec, zřejmě bez potíží uspokojoval.

Také Chuck měl rád dny jako ten dnešní: výborná dohlednost, bezvětří, dokonalé podmínky pro výuku. Seneca se však lehce zhoupl, protože Claudie příliš přitlačila na řízení.

„Začíná ti těžknout ruka. Soustřeď se. Jdi na sto dvacet. Kopíruj silnici sto devatenáct. A klesni na devět set.“

Poslechla a Seneca se choval naprosto bezchybně. Chuck se uvolnil.

Prolétli nad autobazarem Jima Rennieho a pak už nechali městečko za sebou. Po obou stranách silnice číslo 119 se prostírala pole a rostly stromy zářivých barev. Stín letounu ve tvaru kříže se hnal po asfaltu, jedno tmavé křídlo přelétlo po maličkém muži s batohem na zádech. Maličký muž zvedl hlavu a zamával. Chuck také zamával, i když věděl, že člověk dole ho nemůže vidět.

„Dneska je sakra fakticky nádherně!“ zvolala Claudie. Chuck se zasmál.

Do konce života jim zbývalo čtyřicet vteřin.

2

Na okraj silnice číslo 119 vycupital svišť a ihned zamířil k Chester’s Millu, i když městečko bylo přes dva kilometry daleko, a dokonce i ojeté vozy v bazaru Jima Rennieho se jevily pouze jako řada mrkajících zrcátek seřazených v místech, kde se silnice stáčela vlevo. Svišť měl v plánu (jak jen takový svišť může něco plánovat) zmizet zpátky v lese dávno předtím, než se k zatáčce dostane. Ale v tuto chvíli se mu po krajnici šlapalo dobře. Odběhl od nory mnohem dál, než chtěl, ale sluníčko ho hřálo na hřbetu a vůně se mu v čenichu jen rozplývaly a vyvolávaly v mozku jisté představy – i když ne přímo obrazy.

Na okamžik se zastavil a pozvedl se na zadních. Oči mu už nesloužily jako dřív, ale dokázaly rozeznat kus vpředu člověka, který šel proti němu po druhé krajnici.

Svišť se rozhodl, že popojde ještě kousek. Po lidech občas zůstávaly dobroty k snědku.

Svišť byl starý a tlustý. Svého času prošmejdil spoustu popelnic a cestu na městskou skládku znal stejně dobře jako tři chodby svého doupěte. Na skládce bylo vždycky něco dobrého do žaludku. Spokojeně se kolébal jako dobrácký strejda a po očku pozoroval člověka, který šel po druhé straně silnice.

Muž se zastavil. Svišť si uvědomil, že byl zpozorován. Napravo kousek před ním ležel březový kmen. Pod ním se schová, počká, až člověk přejde, a pak se porozhlédne po něčem na zub…

Svišť se dostal ve svých plánech až sem – a stačil při tom udělat ještě tři houpavé krůčky – i když už byl rozčísnutý ve dví. Pak se na okraji silnice rozpadl na poloviny. Rytmicky vystříkla tepenná krev, do prachu se vyhrnuly vnitřnosti. Zadní nohy dvakrát zakopaly a pak znehybněly.

Než ho pohltila temnota, jaká čeká na sviště i lidi bez rozdílu, jeho poslední myšlenka zněla: Co se to stalo?

3

Všechny ručičky přístrojů na řídicí desce sklesly a strnuly.

„Co to sakra je?“ zahučela Claudie Sandersová. Otočila se k Chuckovi. Měla vykulené oči, ale nejevila známky paniky, jen překvapení. Na paniku nebyl čas.

Chuck řídicí desku vůbec neviděl. Viděl jen, jak se čumák letadla bortí a hrne se k němu. Pak uviděl, jak se obě vrtule oddělují.

Víc už vidět nestačil. Nestačil vůbec nic. Seneca nad silnicí číslo 119 explodoval a rozprášil po krajině ohnivý déšť. Z nebe se řítily jeho součásti. Vedle úhledně rozříznutého sviště dopadlo se zaduněním Claudettino předloktí, z něhož se ještě kouřilo.

Bylo dvacátého prvního října.

BARBIE

1

Barbiemu bylo hnedle líp, jakmile minul supermarket Město potravin a nechal domy za zády. Když uviděl ceduli hlásající OPOUŠTÍTE CHESTER’S MILL BRZY ZNOVU NA SHLEDANOU!, udělalo se mu ještě lépe. Byl rád, že se konečně hnul, a nejen kvůli tomu, že v Millu dostal pořádnou nakládačku. Náladu mu vylepšilo prostě už to, že zvedl kotvy a putuje dál. Ten svůj osobní bouřkový mrak s sebou všude tahal čtrnáct dní, než se z něj konečně spustila průtrž, k čemuž došlo na parkovišti U Dippera.

„V podstatě jsem jenom tulák,“ zasmál se. „Tulák, který má namířeno do Big Sky.“ A proč ne, sakra? Do Montany! Nebo Wyomingu. A klidně třeba až do Rapid City v Jižní Dakotě. Kamkoli, jenom když to bude daleko odsud.

Uslyšel blížící se auto, otočil se – takže šel chvilku pozpátku – a zvedl palec. Za chvilku uviděl parádní kombinaci: špinavou starou dodávku ford se svěží mladou blondýnkou za volantem. Měla popelavě blond vlasy, což byla jeho nejoblíbenější barva. Barbie se rozzářil co nejsvůdnějším úsměvem. Dívka řídící dodávku zareagovala rovněž úsměvem a panebože, jestli jí bylo aspoň devatenáct, tak Barbie sní poslední výplatní šek od Šípkové růže. Ta je na džentlmena, jenž oslavil třicet jar, příliš mladá, o tom není pochyb, ale rozhodně už není pod zákonem, jak by byl řekl za svého mládí uprostřed kukuřičných lánů v Iowě.

Dodávka zpomalila a Barbie k ní už už vyrazil…, jenomže pak auto zase přidalo. Dívka na něj ještě jednou letmo pohlédla, když projížděla kolem. Pořád se usmívala, ale tak nějak lítostivě. Na chvilku se mi zatemnil mozek, říkal ten úsměv, ale už se mi zase rozjasnilo.

Barbie měl pocit, že ji poznává, i když to nemohl říct s určitostí. V neděli po ránu byl v Šípkové růži vždycky blázinec. Ale napadlo ho, že ji tam vídal s nějakým postarším chlápkem, možná tatínkem, a oba byli zabraní do příloh nedělních Timesů. Kdyby s ní Barbie mohl promluvit, když ho teď objížděla, řekl by: Když jsi mi důvěřovala natolik, že jsem ti mohl usmažit vajíčka a opéct párek, určitě bys mě mohla bez obav posadit na pár kiláků vedle sebe do auta.

Jenže takovou možnost samozřejmě nedostal, takže jen smířlivě zvedl ruku na pozdrav. Koncová světla dodávky zablikala, jako by se dívka ještě rozmýšlela. Pak světla zhasla a dodávka zrychlila.

V následujících dnech, kdy všechno v Millu začalo jít od desíti k nule, si tu chvilku zalitou teplým říjnovým sluncem přehrával v duchu pořád dokola. Vzpomínal právě na to druhé váhavé zablikání koncových světel…, jako by ho přece jenom poznala. To je přece ten kuchař od Šípkové růže, určitě. Možná bych měla…

Ale to možná bylo nesrovnatelně lepší oproti tomu, v jaké kaši uvízl on. Kdyby si to ta dívka opravdu rozmyslela, další Barbieho život by byl úplně jiný. Protože ona to určitě ještě stihla ven, nikdy pak už tu svěží blondýnku ani špinavou starou fordku F-150 neviděl. Dívka zřejmě vyjela za hranice Chester’s Millu pár minut (možná i vteřin) předtím, než se dveře zabouchly. Kdyby jel Barbie s ní, byl by v pohodě venku.

Jenomže je taky možné, přemýšlel později, že kdyby mi zastavila, zdrželo by ji to natolik, že by bylo pozdě. V tom případě bych tu nejspíš taky nebyl. Ani ona. Protože na sto devatenáctce se může jezdit osmdesátkou. A při osmdesátce za hodinu…

V tu chvíli si pokaždé vzpomněl na to letadlo.

2

Letadlo nad ním přelétalo ve chvíli, kdy procházel kolem autobazaru Jima Rennieho, kterýžto podnik Barbie nijak nemiloval. Ne že by si tu někdy koupil byť jen šroubek (neměl auto už déle než rok, to poslední prodal v Punta Gorda na Floridě). Jenomže Jim Rennie mladší zvaný Junior byl mezi těmi maníky, co si na Barbieho onehdy večer počíhali na parkovišti U Dippera. Kluk z vysoké, co si musí něco dokazovat, a pokud to nesvede sám, podaří se mu to v partě. Přesně tak si počínají všichni Jimové Junioři na celém světě, aspoň podle Barbieho zkušenosti.

Ale to už byla minulost. Rennieho ojetiny, Jim Junior, Šípková růže (Naší specialitou jsou škeble smažené ve strouhance! Vždycky „v celku“, nikdy „krájené“), Angie McCainová, Andy Sanders. Všechno, včetně motorestu U Dippera. (Naší specialitou jsou nakládačky na parkovišti!) To všechno už má za sebou. A před sebou? No přece celou Ameriku. Sbohem, mainské maloměsto, ahoj, velkej světe.

Kruci, vždyť by klidně mohl zamířit zpátky na jih. Dneska tu sice bylo nádherně, ale ještě párkrát se obrátí list v kalendáři a zima je na krku. Ten jih nezní špatně. Ještě nikdy nebyl na Mušlových mělčinách, a už podle jména se mu zalíbily. To byla hodně hustá poezie, ty Mušlový mělčiny, a to pomyšlení ho tak rozjařilo, že když zaslechl přilétat malý letoun, zvedl hlavu a rozmáchle mu zamával. Doufal, že mu letadlo zamává křídly v odpověď, ale ničeho takového se nedočkal, i když se vleklo poměrně nízko. Barbie si domyslel, že uvnitř sedí turisté – dnešní den, kdy stromy jenom hýřily barvami, byl pro ně jako stvořený – nebo možná nějaký kluk bere lekci létání a je příliš vystrašený, že něco zvorá, než aby se zahazoval s pozemšťany jako Dalem Barbarou. Ale Barbie jim přál jen to nejlepší. Ať už to byli turisti, nebo kluk, kterého čeká první sólový let až za šest týdnů, Barbie jim všem přál jen to dobré. Byl krásný den a s každým krokem z Chester’s Millu se ještě vylepšoval. V Millu byla příliš velká koncentrace blbů a kromě toho cestování prospívá duši.

Možná by mělo být ze zákona povinné, aby se lidi v říjnu vydali na cestu, napadlo ho. Nové celostátní heslo: V ŘÍJNU VŠICHNI ODJEDOU. V srpnu dostanete povolenku se sbalit, v půlce září týdenní upomínku, a potom…

Zastavil se. Kousek před ním, po druhé straně asfaltové silnice, šel svišť. Pořádně macatý. Hladká srst se mu jen vlnila a vykračoval si pěkně drze. Místo aby zajel do vysoké trávy, pochodoval klidně dál. Do krajnice před ním zasahovala padlá bříza a Barbie by se vsadil, že svišť pod ni zaběhne a počká, až ten velký zlý dvounožec přejde. Jestli nezaběhne, minou se jako dva správní tuláci, z nichž jeden míří po čtyřech na sever, druhý po dvou na jih. Barbie doufal, že se to tak stane. Bylo by to prima.

Tyhle myšlenky prolétly Barbiemu hlavou během několika vteřin. Stín letadla byl stále mezi ním a svištěm, jak prozrazoval velký černý kříž uhánějící po silnici. Pak se staly dvě věci naráz.

Nejdřív to s tím svištěm. V jednu chvíli byl celý, a vzápětí na dva kusy. Ty kusy sebou škubaly a krvácely. Barbie strnul s ústy dokořán, protože mu prudce povolil čelistní kloub. Připadalo mu, že tu snad dopadla neviditelná gilotina. A právě v tu chvíli, přímo nad přeseknutým svištěm, vybuchlo to malé letadlo.

3

Barbie se podíval nahoru. To pěkné letadýlko, které mu ještě před pár vteřinami prolétalo nad hlavou, padalo z nebe, ovšem ve splácnuté verzi jako z bizarního světa. Ve vzduchu nad ním se vlnily oranžovorudé okvětní plátky květiny, která se stále rozvíjela jako růže odrůdy Americké neštěstí. Z letadla řítícího se k zemi se valil dým.

Na silnici cosi třísklo, rozmetalo kolem hroudy asfaltu a pak se to opilecky odvalilo do vysoké trávy nalevo. Vrtule.

Kdyby letěla mým směrem…

Barbiemu na okamžik vytanul před očima obraz, jak ho vrtule rozčísne vedví – jak se stalo tomu nešťastnému svišťovi – a obrátil se na útěk. Cosi před ním zadunělo o zem a Barbie zařval. Ale nebyla to druhá vrtule, byla to lidská noha v džínovině. Krev nebyla vidět, ale boční šev byl roztržený a látka rozchlíplá, takže odhalovala bílou kůži a kudrnaté černé chlupy.

Chodidlo chybělo.

Barbie utíkal, ale připadalo mu, že se pohybuje pomalu jako ve snu. Uviděl, jak se jeho vlastní chodidlo nazuté do staré odřené boty vysunuje vpřed a dopadá na zem. Pak zmizelo vzadu a místo něj se vysouvalo vpřed druhé chodidlo. Pomalu, pomaloučku. Jako by se díval na zpomalený záběr hráče baseballu, který se snaží v posledním zlomku vteřiny uhrát bod.

Za ním cosi děsivě dutě zadunělo a pak následoval rachot druhotné exploze a poryv žáru, který ho zasáhl od pat až po zátylek. Postrčil ho dopředu jako horká ruka. Pak se mu všechny myšlenky vypařily z hlavy a zůstala jenom brutální tělesná potřeba přežít.

Dale Barbara utíkal o život.