Copyright © Russell Brand 2017

The extract on pp.109–10 taken fom Serenity: A companion for Twelve

Step Recovery by Dr Robert Hemfelt, Dr Richard Fowler.

Copyright © 1990 by Thomas Nelson, Inc.

Cover photography©Matt Crocket

Used by permission of Thomas Nelson. www.thomasnelson.com

First published in 2017 by Bluebird, an imprint of Pan Macmillan,

a division of Macmillan Publishers International Limited

Translation © Jakub Novák, 2018

Original English title: RECOVERY Freedom from Our Addictions

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-028-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-029-3 (mobi)

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

ÚVOD

DVANÁCT KROKŮ

1 JSTE TAK TROCHU V PRDELI?

2 MŮŽETE NEBÝT V PRDELI?

3 HODLÁTE SE Z TOHO PRŮSERU VYHRABAT NA VLASTNÍ PĚST?

4 SEPIŠTE SI SEZNAM VŠECH VĚCÍ, KVŮLI KTERÝM JSTE TAKHLE

V PRDELI NELŽETE A NIC NEVYNECHÁVEJTE

5 UPŘÍMNĚ SE NĚKOMU DŮVĚRYHODNÉMU SVĚŘTE S TÍM, JAK MOC V PRDELI JSTE

6 VIDA, TĚCH SRAČEK JE DOCELA DOST, CO? CHCETE TO ZASTAVIT? OPRAVDU?

7 HODLÁTE ZAČÍT ŽÍT JINAK? TAK, ABY SE VŠECHNO NETOČILO KOLEM VÁS

A VAŠICH SRAČEK? MUSÍTE

8 PŘIPRAVTE SE VŠEM OMLUVIT ZA NEGATIVNÍ NÁSLEDKY VAŠICH SRAČEK

9 TEĎ SE OMLUVTE. S VÝJIMKOU PŘÍPADŮ, KDY BY TO NADĚLALO VÍC ŠKODY

NEŽ UŽITKU

10 DÁVEJTE SI POZOR NA SRAČKOVÉ MYŠLENÍ A CHOVÁNÍ A POKUD K NĚMU DOJDE,

POSTAVTE SE K TOMU ČELEM

11 UDRŽUJTE SI SVOU NOVOU PERSPEKTIVU

12 DÍVEJTE SE NA ŽIVOT MÉNĚ SOBECKY CHOVEJTE SE K LIDEM HEZKY A SNAŽTE SE JIM

CO NEJVÍC POMÁHAT

13 (ZNOVU)ZROZENÍ

ZÁVĚR

PROGRAM

ZDROJE

Věnováno Lauře Kate Brandové – za to, že mě přivedla domů.

PODĚKOVÁNÍ

Ze všeho nejdřív chci poděkovat Billovi W., zakladateli skupiny 12 kroků, ochlastovi, šílenci a prorokovi, který měl dostatek prozíravosti a pokory, aby dal tenhle „anonymní“ program dohromady. Nějakým způsobem se jemu i jeho společníkům povedlo ukočírovat obří ega a dokázali se dohodnout na perfektní podobě tohoto fenomenálního programu.

Děkuji všem feťákům a alkoholikům, kteří mi pomohli zotavit se. Bylo jich tolik, že je sem nemohu všechny vypsat, dokonce bych je snad ani z hlavy nevyjmenoval – ale jsem jim nadosmrti zavázán a pojí nás věčné pouto.

Začneme u jedinečného a úžasného Chipa Somerse a dalších velkých duší, narušených žhářů, něžných divochů a divých mudrců. Alfie, James, Sadie, Sandy B… Ale to je jen několik z mnoha a mnoha neuvěřitelně zajímavých a jedinečných lidí. Co třeba Noreen Oliverová, značkově vonící světice s vystřelovacím nožem v kapse?

Peggy, osmdesátiletá banditka, která kolem sebe šíří lásku jako měsíček, Monica, její parťačka, a všichni ostatní z Friendly House.

Děkuji svým středečním přátelům, Deanovi, Strýčku Rodovi, Richardovi, Markovi, Simonovi, Brianovi, Willovi, Steveovi, Rickovi, Samovi, Leonovi, Vernonovi, Jeffovi, Jakeovi, Damovi a samozřejmě Nikovi.

Musím zmínit přátele, kteří se na cestu vydali se mnou – „nasraný siddhu“ Sy, Jeff, James, Perry…

Díky Jasonovi, mému drahému příteli a bratrovi, ale „pouze ve světě…“.

Děkuji své tiché partnerce, která mě doprovázela a jen zřídkakdy jí došla trpělivost. Díky za to, že jsi mě dokázala v pravou chvíli chytit za koule.

Děkuji ti, Bobby Rothe, můj drahý bratře, že jsi mě doprovázel na transcendentní cestě.

Svámí Rádhanáthe, díky za to, že jsi mi ukázal cestu z bažiny. Haré Kršna!

Díky, Jimmy M., za tvé mentorství a klasickou moudrost z Goodison Parku. Neustále oceňuji a cituji tvé poznatky o intenzivní eleganci a „osvíceném zájmu“.

Meredith a Wainwrighte Churchillovi, moc si vážím vás a vaší moudrosti.

Nesmím zapomenout na Tima M., vášnivého asasína a autora, který dal dohromady spoustu materiálů v této knize, hlavně pracovní listy a vzorec pro kroky č. 4–10.

Díky, Herbe K., za tvou knihu Twelve Steps to Spiritual Awakening (Dvanáct kroků k spirituálnímu probuzení).

Děkuji ti, Patricku Carnesi.

Děkuji všem úchylákům a rebelům, se kterými jsem se léčil, i všem poradcům a odborníkům na duševní zdraví. Díky, Jackie, Same, Tony, Travisi…

Chci poděkovat všem editorům a spolupracovníkům, kteří mi pomohli při psaní – Ben Dunn, Byngo, Fran, Martino Sclavi, John Rogers…

Díky ti, Garethe Royi, tygře s kamerou, za tvé citlivé vedení.

Díky, Jengo.

Děkuji svým drahým sestrám, Nicole Schullerové a Sharon Smithové.

Děkuji Karlovi Theobaldovi, který neustále obohacuje můj pohled na svět. Hrdina dělnické třídy.

Díky, Matte Morgane, za tvé provokace a škádlení.

Díky, Gee, za jedijské noci.

Děkuji Adamu Venitovi, velkému hollywoodskému agentovi s velkým nehollywoodským srdcem. Je to stoprocentně ryzí a nefalšovaný chlapík.

Děkuji Simonovi, Jessice a všem lidem z WME.

Zdravím svůj nový manažerský tým: Hannah Chambersovou, která jako hlavní vyjednávací nástroj používá zdvižený prostředníček, Charlieho, Katy, Sophii, George… Díky.

Děkuji ti, Bev Jamesová, za tvou oddanost, produktivitu a autenticitu. Pracovala jsi na této knize z čisté víry a za to ti patří velké díky.

Zdravím všechny z nakladatelství Pan Macmillan, Jodie, Hockley a Gillian z citadely Flat Iron.

A nakonec chci poděkovat Carol A., která byla na začátku jen bílý kůň pro vyjednávání s jiným nakladatelem, ale nakonec se díky své elegantní zarputilosti a jemné ženské vášni stala mou partnerkou pro tuto knihu. Něžná síla – přesně to tenhle svět potřebuje. Díky.

ÚVOD

Schovaní uvnitř třpytivé citadely nekonečných zářících obrazovek žijeme vlastně mimo. Možná se dnes probudíte, okamžitě podvědomě sáhnete po telefonu a jeho světlo vás uhodí do očí ještě před světlem slunečním. Jako ostré šipky se vám zavrtá do mysli dříve, než si stihnete uvědomit jeden nezvratný a všudypřítomný fakt: Jednou umřete.

Vy i vaše děti a všichni, které milujete, se nezadržitelně řítí směrem k hřbitovu. Vím, že to víte. Všichni to víme, ale protože by nám to nepřineslo tolik lajků na Facebooku, radši poslušně předeme a plníme své životy dočasnými náplastmi. Dáme si kafíčko, koupíme si nějakou blbost na internetu, s někým zaflirtujeme nebo si dopřejeme rychlou masturbaci. Stačí nám jen malý záblesk uspokojení – jako stříbrný steh na mrtvole, který nás odvane pryč. Asi jste příliš chytří na to, abyste hledali pokoj u Boha nebo popadli starou zaprášenou knihu s básněmi skřípavě odsuzujícími ženy, gaye a tak podobně. Možná kdyby kvantoví fyzici dokázali přijít s nějakou silou, sítí, pramenem nebo něčím dalším, co by upoutalo tohle tajemství k něčemu pevnému a měřitelnému, zamysleli byste se znovu, ale zatím tu není nic než prázdný hrob a prázdný náhrobní kámen s vytesaným nápisem. Nikdo vás tedy neodsoudí, naskočíte-li na kolotoč destruktivních vztahů a nenaplňující práce, budete-li se stále točit dokola, aniž se někdy zastavíte, skutečně se zadíváte do svého nitra a doopravdy se vrátíte domů.

Já jsem získal „dar zoufalství“. Posral jsem si život tak královsky, že jsem neměl jinou možnost než vyhledat a přijmout pomoc. Díky tomu, že jsem se osvobodil od zjevných přiznání svých ustavičných tužeb a choutek, mohl jsem se vrátit – jako poskok odcházející od královny – k řadě méně zřejmých závislostí, které sice nebyly smrtelné, ale i tak byly sakra nepříjemné. Věřím, že všeobjímající filozofie 12 kroků, kterou na těchto stránkách popíšu, nenabízí nic menšího než řešení nespokojenosti s životem a umíráním – a nabízí to každému, kdo má odvahu pustit se do práce. A že to je práce! Vždyť se jedná o osobní obrodu a po cestě se budete muset utkat se všemi nepříjemnými pravdami o tom, kdo skutečně jste. Upřímně, sedli jste si někdy a sepsali si seznam všech věcí, které vás štvou? Šarvátky z dětství, zuřivé záblesky otcovražedného vzteku, nasranost na vládu, dopravu, globální oteplování nebo rasismus, nebo jak Apple neustále mění nabíječky? Kdy se plánujete stát tím člověkem, kterým máte být? Kdy obnovíte spojení se zamýšlenou cestou. O prázdninách? Až děti dokončí školu? Až vám přidají v práci? Tik tak, tik tak… To nejsou hodiny, to jsou údery dláta na náhrobní kámen!

Nepíšu tuhle knihu proto, že bych si myslel, že jsem lepší než vy. Vím, že jsem horší. Křečovitě jsem se protloukal životem poháněn pouze svými podvědomými tužbami a jako dočasné náplasti jsem prováděl věci tak hrubé a neefektivní, že to až bilo do očí. Extrémní stav je zřetelně vidět, ale méně zřejmé verze závislostí jsou také bolestivé, a snad i horší, protože se jednoduše přizpůsobíme životu v bolesti a nikdy si nepřipustíme tu nádhernou pravdu: že existuje řešení.

Přizpůsobujeme se mizerii domova bez lásky či práce beze smyslu. Adaptujeme se na prázdná přátelství a naleštěná odcizení. Program 12 kroků, který mi zachránil život, změní život každému člověku, jenž jej přijme. Na vlastní oči jsem se přesvědčil, že funguje u lidí zápolících se závislostmi všeho druhu: drogy, sex, vztahy, jídlo, práce, kouření, alkohol, technologie, porno, hromadění, gamblerství, cokoli. Protože instinkt, který tato nutkání pohání, je univerzální. Jde o pokus vyřešit problém odloučení, odcizení a vlažného zoufalství. Podstatou problému je „být člověkem“ v prostředí, jež nám neposkytuje dostatečné prostředky k tomu, abychom se vyrovnali s výzvami, které jsou jeho součástí. Všichni jsme na určité úrovni závislí.

Ti z nás, kteří trpí zřetelnou a do očí bijící závislostí na drogách, mají v mnoha ohledech vlastně štěstí. My, alkoholici a feťáci, jsme minimalizovali své tajemno na miniaturní cykly touhy a uspokojení. Vzor našich životů se dá snadno pozorovat – a díky tomu, s vůlí a vnější pomocí, i snadněji vyřešit.

Pokud váš osobní model závislosti není otázkou krátkodobého uspokojení, ale jedná se o dlouhodobé vzory, může trvat léta, než se o svém problému dozvíte. Jste-li závislí na špatných vztazích, nezdravém jídle, tyranských šéfech, konfliktech nebo pornografii, může vám trvat celý život, než si problém uvědomíte. A pak už bude pozdě. Tato kniha není jen o extrémních případech, jako jsem já. Ne, tato kniha je o vás.

Míváte pocit, že vám něco chybí? Cítíte podvědomě, že nejste dost dobří? Že když něco uděláte – sníte twixku, koupíte si boty, dáte si jointa nebo získáte dobrou práci –, budete se cítit lépe? Pokud ano, nijak mě to nepřekvapuje, protože žijeme v době závislosti, kdy se závislé myšlení stalo takřka všudypřítomným. Je tak nastavena naše kultura. Konzumní způsob života je stimulem i reakcí řídící náš život. Samotná myšlenka, že můžete nějak napravit svůj život splněním primitivních materiálních cílů, ať už je to dokonalý vztah, ideální práce, krásný berberský koberec, nebo dávka perníku, je ve své podstatě „když získám tohle, tohle nebo tohle, bude vše v pohodě“ konzistentní – a také nesprávná.

Závislost znamená, že se naše přirozené biologické požadavky, jako je potřeba jídla, sexu, odpočinku nebo důležitosti, stanou natolik prioritními, že vedou k destrukci. Je to ještě umocněno naší kulturou, která pochopitelně tohoto mechanismu využívá, protože se díky němu dobře prodávají marsky a toyoty. Každá z mých zjevných i méně zjevných závislostí spočívala v bláznivé víře, že určitá akce vyřeší můj problém.

V této knize probereme – i když mluvit budu hlavně já –, jak překonat destruktivní a omezující návyky, osvobodit se od tyranského myšlení a vydat se z neviditelného vnitřního vězení závislosti k nové svobodě přítomnosti.

Co mě k takovému úkolu kvalifikuje? Úkolu, jenž by se dal jinými slovy popsat jako dosažení míru, dbalosti, osobního naplnění nebo snad i „osvícení“, „nirvány“ či „poznání Krista“? Rozhodně to není žádná vyšší osobní etická pozice. Moje autorita nevychází ze strmé výšky na vrcholu hory charakternosti. Tato příručka sebeuvědomění nespočívá na vrcholku hory, ale vězí v blátivé bažině. Být člověkem je otázkou vzájemnosti. Všichni jsme v bahně společně. Mou kvalifikací je, že jsem závislejší a narcističtější, že mě touha a potřeba moci a uznání pohání mnohem silněji. Každou věc poskytující potěšení, kterou jsem na své cestě od kolébky až do Hollywoodu potkal, jsem sebral, sežral, vykouřil, vypil, osahal, ošukal nebo olízal – a co z toho zbylo? Jen popel.

Pochybovali jste někdy o tom, zda vůbec existuje možnost nebo právo, abyste byli šťastní? Vířivý a prázdný tok metropolitního života přináší pocit, že radost není možnost. Eskalátory jsou jako dopravníky do masového hrobu, šedé uličky jsou jako hřbitov. Díky Bohu jsem (zatím!!) nebyl ve vězení, ale pokud se zamyslím nad úrovní kategorizace od nejhorší k nejpřijatelnější, mám na mysli obecně svobodu. Nejhorší je být zavřený na samotce v cele ve vězení kategorie A s maximální ostrahou. Kategorie B a C přidávají drobné střípky svobody díky privilegiím, jako je práce v kuchyni nebo knihovně (dá-li se tedy věřit filmu Vykoupení z věznice Shawshank). Ještě menší zlo představuje otevřené vězení, kde mají vězni možnost několikahodinových vycházek. Nakolik se od této škály svobod liší život muže nebo ženy v šedivém bytě, život lidí spoutaných drogovou závislostí, lidí přežívajících na podpoře nebo lidí uvězněných v práci, kterou nenávidí? Jak se od toho liší život dítěte, které netouží po ničem jiném než utéct ze školy? Všichni žijí v úzkosti a nesvobodě. Co můj život? Váš život? Neříkám, že je horší mít příšernou práci v Londýně než být veselý mukl ve vězení s minimální ostrahou a pracovat na něčem zábavném v dílně. Jen říkám, že všichni jsme zavření ve věznicích různých kategorií.

Jste-li závislí na špatných vztazích, nezdravém jídle, tyranských šéfech, konfliktech nebo pornografii, může vám trvat celý život, než si problém uvědomíte. A pak už bude pozdě. Tato kniha není jen o extrémních případech, jako jsem já. Ne, tato kniha je o vás.

Držte si klobouky a připravte si dávku cynismu, protože tato story rozmazleného fracka vás možná vytočí. Pojednává o tom, jak jsem se cítil jako ve vězení nejvyšší kategorie. Když jsem byl na turné v Austrálii, odvedli mě z letadla přímo do limuzíny, která mě odvezla do úžasného hotelového pokoje. Tam mě přepadl nutkavý pocit utéct, který jsem nemohl ignorovat. Dorazil jsem do Brisbane do vysokého a okázalého hotelu. Vzali mě do pokoje, ze kterého čišel ohromující komfort. Když se však za dokonale přátelským hlídačem zavřely dveře a já osaměl, nemohl jsem otevřít okno. Tyto budovy jsou totiž vysoké, a tak to z bezpečnostních důvodů nejde. Asi kvůli sebevraždám. Ale já se nemohl dostat ke vzduchu. Vzduch, který jsem dýchal, byl omezený – a jedna z mála komodit naší plýtvající doby byla úzkostlivě recyklována klimatizací.

Doufám, že tu nečiním z hysterické scény zjevení, ale cítil jsem se v pasti. Cítil jsem, jako bych se nijak nemohl dostat zpátky k přírodě, uvnitř nebylo nebe, nedalo se tam dýchat, nedalo se být člověkem. Náhle jsem měl pocit, že se musím prokopat k přirozenému prostředí. V jednom otřesném okamžiku jsem cítil tlak rychlé cesty od lovce a sběrače k lovenému a sbíranému. Není divu, že lidé prahnou po animalismu a surovém napětí. Není divu, že se oddávají doggingu. Horký prudký dech na předním okně, světla zářící do tmy, dvě cizí propletená těla zápolící v temnotě o ostré uvolnění v podobě orgasmu. Není divu, že lidé sledují porno, hrbí se před laptopem a se zatajeným dechem vážně a intenzivně masturbují jako horlivý nováček v práci plnící nějaký zbytečný úkol. Ani tahle forma útěku se mi nevyhýbá. Obvykle se potom směji. Jakmile dosáhnu biologického cíle, kouzlo pomine a já se na sebe podívám a někdy se i nahlas zeptám: O čem to vlastně bylo? Jako nějaký opičí muž, který nabyl vědomí, se ohlédnu a s nově nabytou moudrostí se tážu: Vážně to byl ten nejlepší způsob, jak vyřešit své pocity? Potřebuju teď nějaké kapesníčky a bibli.

Co vlastně děláme, když masturbujeme? Nebo když do sebe bezmyšlenkovitě házíme jídlo či drinky? Komu tím sloužíme? Co máme za plán?

Pocit, který jsem měl v tom hotelu, je skutečný. Jde o potřebu propojení. Pocity, které jsem měl při užívání drog, byly skutečné. Ten pocit, ta potřeba, to jsou reálné věci. Cítění, že tu je něco jiného, je skutečné.

Co se stane, když neuposlechnete ono nutkání? Co je na druhé straně mé potřeby jíst nebo se očistit? Jedinou možností, jak to zjistit, je neudělat to. A to představuje nový čin víry.

Mimochodem, svůj „problém“ jsem vyřešil následovně – za svítání jsem z hotelu odešel. Přál bych si, abych mohl říct, že jsem se přestěhoval do komunity domorodců dál proti proudu řeky, kde jsme si pěstovali vlastní zeleninu a zpívali písně o svých předcích, a že mi stařešina rodu vytetoval do rozkroku podobiznu králičího Boha se slovy, že mám skutečného ducha, a že mi dali kmenové jméno a já jsem věděl, že smyslem mého života je propojit se s Velkým neznámým, zbavit se vědomí člověka a přijmout vědomí přírody, abych se stal součástí dokonalé mozaiky. Že mohu vyprávět příběh jednoty tak jasně, že i sám Bůh by si ho přišel poslechnout, a že by dobro a příroda povstaly skrze prameny a větve, plameny, peří a vodu a povznesly nás do nebe. Do stálého a všudypřítomného nebe uvnitř nás.

Konec ukázky