Original English language edition first published

by Penguin Books Ltd, London

Text copyright © Will Millard, 2018

Illustrations copyright © Anna-Sophia Watts, 2018

The author has asserted his moral rights.

Translation © Jakub Novák, 2018

Original English title:

THE OLD MAN AND THE SAND EEL

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-043-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-044-6 (mobi)

Obsah

Rekordní smaček

Pruhovaný zabiják

Vodní vlk

Nekonečné zlaté slunce

Ryba, kterou všichni nenávidí

Vysoká hra

Návrat domů

Poděkování

Rekordní smaček

Co ví o rybářství člověk, jenž zná jen jednu rybu

a jeden způsob, jak ji lovit?

Jack Hargreaves, Fishing for a Year

(Rok rybaření), 1951

Už popáté během pěti minut jsem stiskl tlačítko přehrávání na telefonu. Sledování toho videa mě ubíjí, ale přesto se zoufale snažím najít uprostřed tohoto hororu něco – cokoli – pozitivního.

„Tohle je jeden z největších smačků, které jsem v životě viděl!“ ozve se na začátku.

Křičím, částečně kvůli emocím a částečně proto, že se silný vítr na pobřeží Dorsetu snaží přehlušit všechny ostatní zvuky na videu.

V jedné třesoucí se ruce držím mobilní telefon se zapnutým nahráváním, v druhé se snažím udržet rybu, kterou v Británii ještě nikdo neulovil. Nevím, co víc říct. „Je to macek!“ vykoktám nakonec, hlasitě popotáhnu nosem a stopnu nahrávání.

Opatrně jsem položil telefon na stůl a praštil hlavou do polštáře. Právě jsem udělal největší chybu své rybářské kariéry a nejhorší na tom je, že z toho můžu vinit jen a jen sebe.

V životě je jen málo pocitů, jež se mohou rovnat tomu takřka nezměrnému pocitu ztráty, který cítí rybář, jemuž z rukou vyklouzla velká ryba. Je to ostrá bolest, která i ve vzpomínkách pálí stejně jako v ten osudový okamžik. Ztráta rekordního smačka mě vyslala na spásnou cestu, jež vedla po všech koutech Británie. Více než rok jsem tu rybu nechal ovládat svou mysl a mé rybaření už nikdy nebylo jako dřív. To však trochu předbíháme. V daném okamžiku jsem byl zaseklý v rybářském očistci a společnost mi dělaly jen ohnuté háčky, zmařené sny a to prokleté video. Znovu jsem stiskl tlačítko přehrávání.

Když jsem byl ještě kluk, rád jsem se toulal po domě svých prarodičů. Byl to malý bungalov, který jsem si spojoval s teplým mléčným čajem, čokoládovou polevou na zmrzlině, letitým nábytkem a Velkou knihou rybaření Johna Wilsona. Děda tu těžkou knihu s pevnou vazbou brával do svých silných prstů, a když jsem jej o to požádal, položil si ji na obří břicho a listoval jejími kapitolami. Podle toho, co jsem věděl, byl John Wilson bůh. Na televizní stanici Anglia měl dlouholetý pořad Go Fishing (Jdeme na ryby), který se na obrazovky probojoval vždycky na pár týdnů v roce. Dávali ho dost pozdě v noci, a tak jsem se pokaždé snažil ponocovat nebo přemluvit maminku, aby mi to nahrála – i když v té době byly potřeba přímo programátorské schopnosti, aby se vám podařilo na videorekordéru pečlivě namačkat dlouhý kód opsaný z technického časopisu. Go Fishing vysílali zhruba mezi mými čtyřmi a dvanácti lety, kdy jsem měl dovoleno chytat jen malé plotice z potoka přímo před naším domem. Pořad vždy začínal scénkou, kdy silueta Johna Wilsona pochodovala po animované miniatuře planety Země. Kráčel po povrchu našeho světa jako obr, štrádoval si to s nápadnou snadností z kontinentu na kontinent a procházel kolem cedulí, kde bylo jednoduše napsáno buď „ryby“, nebo „hodně ryb“. Pro zapáleného mladého fanouška z izolované vesničky na anglickém pobřeží to bylo samo o sobě dost pozoruhodné. To nejlepší na pořadu však bylo, že navzdory tomuto úvodu Wilson cestoval mimo Británii jen zřídka. Jeho světem byly průzračné vody řeky Wensum v Norfolku, královské křivky řeky Avon, rozsáhlé zatopené kamenolomy, půvabná irská jezera a perfektně fotogenické úlovky. Půvab pořadu Go Fishing spočíval v tom, že v divákovi vyvolával pocit, že i on může klidně chytat ryby slušných rozměrů. Díky Wilsonovi, jenž rybařil takříkajíc na vlastním dvorku, jsem i já jakožto začínající sportovní rybář věřil, že dokážu totéž.

Wilson nedělal rozdíly mezi druhy ryb, byl to takový Martin Luther King rybářského světa. Žádný druh, metoda, návnada ani prostředí tedy nezaujímaly v jeho knize nadměrný prostor na úkor ostatních. Od A až do Z, stejný prostor byl věnovaný žížalám i chlebu, kaprům i štikám, umělým i živým návnadám. To bylo důležité proto, že tím dětským očím prezentoval svět rybaření ne jako hru, kterou lze dokončit, ale jako téměř nekonečnou sadu kombinací, kde se člověk mohl zcela utopit v poznávání tajemství tohoto sportu. Všechno bylo možné, neboť nic nešlo předpovědět.

V éře Go Fishing jsem každý úlovek, jenž se mi jevil jako „vysoce neobvyklý“, chvatně hlásil dědovi s patrně podobným nadšením, s jakým by biolog po desetiletích usilovného pátraní slavil objevení nového druhu. Nezáleželo vlastně vůbec na tom, co to bylo za rybu, stačilo jen, aby byla malinko jiná než ostatní. Svého prvního candáta, ježdíka i ouklej jsem vždy bujaře oslavil na úzké terase bungalovu mých prarodičů, což bylo nejvyšším místem, kam jsem měl přístup. Vyvrcholením byl rituál v podobě podrobné inspekce daného úlovku v encyklopedii Johna Wilsona. Měl jsem k tomu tři dobré důvody. Především mi ta kniha umožnila nastudovat všechna fakta o „nově objeveném“ druhu od nejvyšší autority v zemi (Johna Wilsona). Zadruhé jsem se díky tomu cítil být zas o kousek blíž ke svému idolu (také John Wilson). A nakonec to bylo spolehlivou zárukou, že získám plnou a ničím nerozptýlenou pozornost svého dědy, který byl pro mě živoucím ztělesněním rybářského poloboha.

Wilsonovu Velkou knihu jsem zdědil před dvěma lety, když děda zemřel. Několik dní jsem ji nedokázal ani otevřít. Cítil jsem z ní jeho a ten starý bungalov, drahocenný most zpět ke vzpomínkám na doby, než tento kdysi silný muž odevzdal svůj život nemilosrdné smrti v pečovatelském domě. Připadalo mi nesprávné číst ji bez jeho svolení. Přišlo mi nepatřičné otevřít ji jinde než na jeho impozantním pupku. Knížka zůstávala netknutá na poličce a do okolí vysílala svou magii.

Pak do mého života vplul osudný smaček, a všechno se změnilo.

Nikdy předtím jsem žádného smačka nechytil, natožpak druh s přídomkem „velký“. Byl jsem si skoro jistý, že se dá najít ve Velké knize, kde byly v podstatě všechny druhy ryb, jež se běžně míhaly ve vodách britských ostrovů, a tak mi zvědavost nakonec nedala a já usoudil, že nastala vhodná chvíle opět otevřít stránky této posvátné „bichle“.

Svou rybu jsem našel vklíněnou mezi obskurním smačkem neskvrněným a kranasem obecným. Vedle ilustračního obrázku připomínajícího pouzdro na dýku stál následující popis smačka velkého: „Největší ze smačků… Tělo je dlouhé, tenké a jemné, s modrozeleným hřbetem, jehož barva postupně bledne a přes boky přechází k stříbřitě bílému bříšku.“ Wilson dále píše, že je můžete chytit pouze na výjimečně malá peříčka vyzbrojená drobnými háčky. To mě pobavilo, neboť jsem svého smačka chytil na lidově zvaný „létající kondom“, dlouhou a robustní návnadu navrženou pro širokou tlamu mnohopiláka amerického nebo lososa královského. Háčky na této návnadě jsou masivní, tlusté a velké asi jako palec. Zvláštní, že se mi na to podařilo chytit smačka, říkal jsem si.

Chvíli jsem o tom jen lehce přemýšlel, aniž bych tušil, že mě čeká posledních pár sekund blažené nevědomosti. Až doposud to byl parádní víkend. V hlavě už se mi však odehrával nevyhnutelný myšlenkový pochod. Proč jsem tu rybu chytil na mnohem větší háček, než Wilson doporučoval? Nemá to něco do činění s velikostí mého úlovku? Dolehla na mě hrozná myšlenka.

Odvrátil jsem od knihy na chvíli zrak. Co když jsem tu rybu chytil na tak velký háček proto, že byla ve skromném světě smačků absolutním monstrem?

Při čtení popisu jsem se dostal na další stránku, kde popis smačka velkého pokračoval. Strukturu knihy jsem znal tak dobře, jako bych ji napsal sám. Na začátku oddílu každého druhu Wilson vždy uváděl podrobnosti o rekordním úlovku chyceném v Británii. To znamenalo, že jen o stránku zpět čekalo to nadějné číslo. Žaludek se mi svíral.

Prostě tu knihu zavři, Wille. Zavři tu knihu, vrať ji na poličku a už ji nikdy neotvírej.

Obrátil jsem list.

240 gramů. Zíralo to tam na mě černé na bílém, přímo pod nákresem pohrdavě se tvářícího smačka velkého.

240 gramů. To jsou čtyři tyčinky Mars, plechovka fazolí nebo pytlík piškotů, ale určitě ne britský rekord…?

Nemusel jsem se znovu dívat na video, jež jsem ráno pořídil, abych se utvrdil v tom, že mnou ulovená ryba byla těžší. Přesto jsem to udělal, a pak znovu a znovu. Ta ryba, dlouhá skoro jako mé předloktí, měla stoprocentně přes 300 gramů, spíš atakovala až půlkilovou hranici. Byl to můj prostředek ke zlomení miniaturního rekordu, a já jej doslova a do písmene zahodil.

Když řeknu, že jsem po zbytek týdne zuřil, jsou to ještě slabá slova.

Nejenže jsem dobrých pár dnů nemluvil, ale nedokázal jsem se ani podívat na své prokleté rybářské vybavení. V batohu jsem měl celou dobu váhu, na pobřeží se potulovala spousta lidí, včetně mé přítelkyně, která trpělivě čekala na vrcholu útesu, a dokonce jsem s sebou měl i fotoaparát. Získat oficiální registraci toho smačka by mi zabralo míň času než to pitomé řečnění na pitomém videozáznamu. Měl jsem vše, co britská komise pro rybářské rekordy vyžaduje – zlatý trojlístek svědků, váhy a fotografie. Místo toho jsem pořídil pitomý videozáznam, jenž teď slouží jen a pouze jako připomínka věčného rekordu vlastní neuvěřitelné hlouposti.

Buďme upřímní, u dveří britské komise pro rybářské rekordy asi nenajdeme zástup lidí tlačících se kvůli zápisu nového rekordního úlovku smačka velkého. Ve státních médiích nečekají novináři s diktafony připravení vyrazit a vyslechnout si senzační příběh mé bitvy s osudem loveného smačka. V tom to ale vězí – nikdo v podstatě o rekordní úlovek smačka velkého nestojí, což z něj dělalo ideální rekord, který jsem mohl překonat.

Stále jsem vpravdě jen amatérský rybář. Jasně, dokážu si poradit s mnohými technikami a styly a vybral jsem si už i slušnou dávku nezbytného rybářského štístka, ale pokud jsem se měl někdy dostat na oficiální seznam rekordmanů, byl tenhle smaček mou zdaleka největší šancí – a já ji absolutně zazdil.

Během zlatých let Velké knihy rybaření Johna Wilsona, kdy mi bylo dvanáct let, jsem rybařil pouze na dvou místech: na říčce Well Creek před naším domkem a na kanále v Pophamu, což byl široký vodní tok, kam jsme jednou týdně vyráželi s dědou. Chodil jsem tehdy do místní školy, ale to pravé vzdělání jsem získal u vody. Tyhle dvě řeky nebyly jen místa, kde jsem ulovil své první ryby. Naučil jsem se tam ovládat loď a chápat zákonitosti světa přírody. Získal jsem tam své první skutečné přátele a vzdoroval jsem tam dešti a chladu, aniž bych utíkal domů k mamince. Vzácně byla tato místa i dějišti mých nejryzejších osobních úspěchů, jež jsem v životě zažil. Jasně, později jsem lovil mnohem větší ryby na stovkách různých míst s věhlasnějšími názvy než „Well Creek“ nebo „Popham“, ale význam vzpomínek, jež jsem na jejich březích získal, to nijak nezmenšilo. Když se ohlédnu, nutí mě to položit si otázku: Opravdu jsem teď významnějším rybářem, než jsem byl tenkrát? V dětství jsem díky Velké knize znal všechny druhy ryb v Británii včetně rekordních vah – zpaměti!

Jak tedy mohlo dojít k tomu, že jsem nepoznal rekordní úlovek, jenž se mi zmítal v dlaních? Odpověď byla jasná a měl jsem ji přímo před očima. Na stěně své studovny jsem měl připíchnuté dva velké sešity. Na jednom se skvěl optimistický nadpis „Rybářské cíle“, druhý obsahoval seznam možných míst a taktik. Na seznamu byl kapr, karas, úhoř, okoun, štika, losos a plotice. U každého druhu byla spousta volného prostoru na poznámky.

Před mnoha lety jsem plánoval propracovat se celým seznamem, pokořit své nízké osobní rekordy a „objevit“ co nejvíc nových druhů a různých prostředí. Tak jak to dělal John Wilson, a – což píšu s bolestí v srdci – jak by se to líbilo mému dědovi.

Když se teď na ten seznam dívám, uvědomuju si, jak moc jsem ho zklamal. Stránky u všech původních druhů zely prázdnotou, zatímco u zavlečeného a cizího kapra byla hromada informací. Směsice poznámek popisujících místa, návnady a podobně, roky akumulovaných informací o jediném druhu z jediného prostředí. Tento balast kompletně zadusil veškeré mé dětské znalosti širšího vodního světa. Jedním uchem jsem dovnitř pouštěl fakta o kaprovi, druhým jsem vypouštěl všechno ostatní, co jsem se kdy o rybách a rybaření naučil.

Ten ztracený smaček byl znamením z nebes. Přestal jsem se zajímat o to, kde rybařím, stačilo mi, že tam byly ryby. Dobré dvě desítky let jsem rybařil na takřka identických komerčních rybnících a jezerech přeplněných uměle pěstovanými kapry, jež jsem dostával servírované na své neoriginální metody a návnady. Dovedlo mě to až k tomu, že jsem nedokázal rozpoznat rekordní úlovek ve svých rukou a zcela po právu přišel o svou šanci. Teď, když jsem znovu objevil Velkou knihu, mám opět k dispozici veškerou starou moudrost, kterou potřebuju k lovení prakticky všech druhů žijících na Britských ostrovech pomocí všech známých metod. A ten smaček, jenž mi proklouzl mezi prsty, byl tím pomyslným kopancem do zadku, který jsem si plně zasloužil a zoufale potřeboval.

Sundal jsem seznamy ze stěny. Už tam byly nějaký ten pátek a s lepicí hmotou se strhl i kus omítky. Ze stolu jsem vzal ten největší a nejtlustší černý fix a dvěma pevnými rozhodnými tahy jsem přeškrtl celou sekci kapřího království. Najednou mi bylo líp. „To je chytání, ne rybaření,“ říkával vždycky děda, když jsem mu vyprávěl o svých posledních úlovcích z místní komerční sádky. Vždycky jsem obrátil oči v sloup, jako puberťák reagující na moudra starců, kteří tomu přece vůbec nerozumějí. Až teď najednou chápu, že měl ksakru celou tu dobu pravdu. Čerstvý kříž jsem ještě důkladně přečmáral, aby se všechny ty kompromitující informace schovaly. Zaměřil jsem se na ostatní jména na seznamu. Nahlas jsem si je četl a něžně je vyslovoval, jako kdybych dítěti četl pohádku na dobrou noc. Jsou to legendární ryby, jež mají své místo v historii, ale byly vytlačeny na periferii pošetilostí většiny sportovních rybářů, kteří se připojili k celonárodní posedlosti kaprem. Pokud chci najít původní, skutečně divokou populaci těchto ryb, musím cestovat na místa, jež jsou schovaná daleko mimo dosah veřejnosti. Místa, jež jsou pro většinu až za pomyslnou hranicí. Spletité podsvětí, rozpadající se přístavy, městské řeky. Sídla těch skutečně opuštěných, kde stále žije jedinečný duch svobody, jenž se tak liší od všech těch přebudovaných, zdokonalovaných a vyčištěných verzí „přírody“, u nichž jsem promarnil posledních dvacet let.

Rozložil jsem si na stůl mapu Británie a na okamžik se zastavil v úžasu nad tím, jak hustou vodní síť tahle země má. Napříč ostrovem se proplétaly řeky a jezera jako nějaký obrovský centrální nervový systém, vedle jehož rozměrů a spletitosti vypadala síť našich silnic a dálnic jako malý bratříček. Samozřejmě že ne ve všech těchto vodách jsou rekordní ryby a že bych se moc daleko nedostal, kdybych chtěl smočit svůj vlasec v každém vodním tělese Británie – ale věděl jsem, že existuje mnoho způsobů, pomocí nichž budu moct zvýšit své šance.

Stačilo jen párkrát kliknout, a dostal jsem se na stránky registru rekordních britských úlovků. Jsou v něm příhodně uvedena i všechna místa, kde ryby byly uloveny, a jména rybářů, kteří měli tu čest. Byly to dobré informace, od nichž jsem se mohl odrazit, ale věděl jsem, že se nesmím nechat kompletně pohltit seznamem někoho jiného. Mnoho těchto míst bude přeplněno rybáři, jež tam přilákala zmínka o rekordu. Některé z nich budou navíc bezpochyby patřit drahým a exkluzivním spolkům, kam se jednoduše nedostanu. Rekordy jsou však od toho, aby se překonávaly, a ryby umírají, rodí se a stěhují do jiných vod. Mou taktikou byla poctivá práce. Musel jsem se pídit po odnožích rekordních vod, mluvit s místními lidmi, brát vážně všechny ty pověsti o monstrech v jezerech a bestiích v řekách. Nemohl jsem dále kráčet po vyšlapaných cestách, neboť právě ty mě do této šlamastyky dovedly.

Hluboce jsem se nadechl. Měl jsem pocit, jako bych se znovu začínal učit rybaření. Věděl jsem, že to bude chtít trpělivost a ohromnou porci štěstí, ale tu noc předtím, než jsem poprvé opět vyrazil na ryby, jsem sotva zamhouřil oka. Připadalo mi, jako bych skutečně fyzicky cítil všechny ty rybí obry, jak se vymaňují z představivosti, těší se, až budou chyceni, a otírají se mi svými gigantickými ploutvemi o víčka.

Pruhovaný zabiják

Jsem pronásledován vodami.

Norman Maclean, The River Runs Through It

(Teče tudy řeka), 1976

Správný rybář nikdy nenahodí, dokud si neprohlédne vodu, v níž plánuje lovit. Já však správný rybář nejsem, a tak jsem již mnohokrát pykal za to, že své rybářské vybavení mnohem pečlivěji rozkládám na vysušení v kuchyni než na březích. V momentě, kdy vykročím ze dveří a namířím si to k řece, jezeru nebo rybníku, jsem už obvykle natolik nadšený vyhlídkou budoucího lovu, že se nedokážu soustředit, abych třeba pořádně zavázal všechny uzly. Tím pádem si nezadržitelně dláždím cestu k zážitku, jenž je vždy bolestivý: rozloučení s rybou, která na poslední chvíli vyhrála svůj boj s rybářem kvůli rozvázanému uzlu, který ten chytrák pěkně odflákl.

Tenký vlasec se odvíjí za zvuku jemného cvakání ze stříbrného válce navijáku a klouže přes dřevěné opěrátko mé rybářské stoličky. Mám v plánu si to tady připravit extrémně jednoduše, protože okoun, na kterého mám dnes políčeno, nesnáší komplikace.

Na jeden konec krátkého, asi patnácticentimetrového kousku vlasce připevňuji extra velkou zátěž, tvarem a rozměry podobnou králičímu bobku, avšak mnohem těžší a tvrdší. Díky tomu bude má návnada pěkně u dna jezera. Na druhý konec připojuji obratlík, malý kovový váleček s dvěma malými očky na každém konci, který následně napojuji na hlavní vlasec. Díky obratlíku může zátěž volně klouzat po celé délce vlasce, aniž by se projevil jakýkoli odpor, až se velký okoun zakousne do návnady. Klouže krásně – volně a hladce, přesně podél vlasce, dokud se zvukomalebným cinknutím nenarazí na špičku prutu.

Výborně. Žádný odpor. Ten okoun ani nebude vědět, že je na háčku.

***

Celý život jsem strávil obklopen vodou a mé štěstí lze přesně změřit podle toho, jak blízko k ní jsem se nacházel.

Narodil jsem se na pobřeží Cambridgeshire, asi pět minut před svým dvojčetem Annou. A o nějakých sedm let později se k nám přidal i malý bráška Tom. Náš domov byl naplněn přírodou, čemuž jsme z velké části vděčili bezuzdnému entuziasmu našeho táty.

Byl pro mě, malého kluka s odřenými koleny, přímo magickou postavou. Moc jsem nerozuměl tomu, proč býval tak často mimo domov. Sloužil jako místní lékař a pracovní povinnosti nám ho často braly na delší dobu, než nám bylo příjemné. Když však byl s námi, přeléval svou lásku k přírodě a divočině přímo do srdcí svých dětí.

Díky němu jsem se naučil milovat toulky za ptactvem fenlandských vodních ploch. Jeho zásluhou bylo, že jsem vycvičil svůj zrak, aby si dokázal všimnout i těch nejtitěrnějších forem života skrývajících se na spodní straně polena, opatrně zvednutého takřka s chirurgickou přesností v naději, že narazím na nějakého červa nebo ostýchavého brouka, kteří tam měli svůj domov.

Konec ukázky