Copyright © 2017 by Diane Musho Hamilton

This edition is published by arrangement

with Shambhala Publications, Inc.,

4720 Walnut Street, Boulder, CO 80301, USA.

Translation © Jana Žlábková, 2018

Original English title: THE ZEN OF YOU AND ME:

A Guide to Getting Along with Just About Anyone

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-988-9 (ePub)

ISBN 978-80-7306-989-6 (mobi)

Obsah

Věnováno

Poděkování

Předmluva

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

Doslov

Poznámky

Věnováno

Williemu, který říká:

„Každý vypadáme jinak,

ale všichni se podobáme svým rodičům.“

Poděkování

Přes patnáct let jsem byla žačkou amerického spisovatele a filozofa Kena Wilbera, což je zcela výjimečný člověk. Miluje jednotu a dokáže nacházet jemné a velmi důležité rozdíly. Jeho přístup změnil celý můj život i práci. Na mé otázky odpovídal vždy jednoduše, citlivě a s velkou láskou. Je to neskutečně velkorysý muž a já jsem mu velmi vděčna za vše, co pro mě udělal.

Ráda bych poděkovala Julii Satiové, která je nejlepší osobní asistentkou na světě. Její oddané srdce, intelektuální preciznost a úžasná středozápadní pracovní etika mi pomáhaly na začátku, uprostřed i na konci práce. Velký dík patří i Robu McNamarovi. Jestli dnes žijí princové, on je jedním z nich. Spoléhala jsem na jeho pomoc, v jejímž důsledku jsem se mohla hlouběji zamýšlet nad detaily a uvolnit se. Dále děkuji Rebecce Colwellové a týmu z Ten Directions za kreativní podněty a podporu při psaní této knihy. Brianu Turnerovi děkuji za čirost pohledu, upřímné srdce a zanícení pro vědu. Anita Florisová mi velmi pomohla radou, ať do knihy začlením báseň „Soulad rozdílnosti a stejnosti“, a Jane Goetzová odvedla skvělou editorskou práci. Všem svým žákům jsem nesmírně vděčna, že se s nimi mohu podělit o své teoretické znalosti a o četné zkušenosti z praxe. Jsou to odvážní a opravdoví přátelé oddaní duchovní cestě.

Děkuji zenovým předkům, a především svému učiteli Genpo Roshimu za jeho dharmu ve všech formách. Dále chci poděkovat svým rodičům, kteří mě vychovávali s láskou a vždy mi vytvářeli dostatek prostoru, abych mohla být sama sebou. Velký dík patří mému manželovi Michaelovi za to, že je takový, jaký je. A ještě bych ráda poděkovala Davidu O’Nealovi ze Shambhala Publications. Je radost pracovat s člověkem, kterému tolik důvěřuji.

Předmluva

Když nakladatelství Shambhala vydalo mou prvotinu nazvanou Všechno se dá zvládnout: Zenový přístup k řešení konfliktů (Everything Is Workable: A Zen Approach to Conflict Resolution)[1], zeptala se mě jedna paní, kterou kniha zaujala, jestli bych nechtěla napsat další. Cítila jsem se tehdy jako matka, která má v náručí miminko a někdo se jí zeptá, jestli plánuje, že bude mít druhé dítě. Předtím mě totiž nic takového nenapadlo.

Ta paní mi řekla, že kdybych se rozhodla napsat novou knihu, bylo by lepší nezaměřovat se tolik na konflikt. „Slovo ‚konflikt‘ v názvu lidi odrazuje,“ prohlásila. „Měla byste se spíš soustředit na schopnosti posilující všechny vztahy, a to i ty funkční.“ A pak dodala: „Mám velmi dobrý vztah se svou matkou, ale neřekla bych, že jsme opravdu schopny naslouchat jedna druhé. Náš vztah je v pořádku, ovšem pouze v rámci daných možností.“

„Pouze v rámci daných možností.“ Hodně jsem nad tou větou přemýšlela. Znamenalo to, že mám napsat knihu, která lidem pomůže onen rámec překročit a dostat se i v dobrém vztahu mnohem dál? Dlouho jsem váhala a v duchu si říkala, že o rozvíjení zdravého a úspěšného vztahu a o partnerském soužití už vyšla spousta knih. Věděla jsem, že bylo vydáno mnoho příruček pro manažery, pro vedoucí pracovníky i pro rodiče. Nebyla jsem si jistá, jestli mám co přidat k tak rozsáhlé škále podnětů a nápadů. Nicméně věta „pouze v rámci daných možností“ mi pořád zněla v hlavě.

Nakonec mě napadlo, že jestli si mám zvolit téma, které by lidem pomohlo posílit vztahy, měla bych se zaměřit na otázku, v čem jsme stejní a čím se od sebe lišíme. V té době jsem už mnoho let meditovala a pracovala jako poradkyně. V obou těchto oblastech se snažíme spojit „dvě věci v jednu“. Při meditaci vnímáme vlastní rozpolcenost a na meditačním polštáři se snažíme zmírnit vnitřní konflikty, aby se tělo, mysl a vnější projevy spojily v jeden celek. Když pracuji jako poradkyně, zkoumám rozdíly mezi lidmi a snažím se najít takové řešení, při kterém by obě strany dospěly k vzájemné dohodě. Pokud meditujeme nebo pomáháme dvěma stranám vyřešit určitý problém, musíme se zaměřovat na odlišnosti a pracovat s nimi. Nicméně jak řekla ona paní, dokonce i naše vztahy s lidmi, které máme opravdu rádi, mají své limity. Nedůvěřujeme jim naplno, protože se bojíme poznávat skutečnou hloubku rozdílnosti. Přitom problémem není fakt, že každý člověk je jedinečný. Rozdíly totiž svádějí k posuzování: někdo je lepší a někdo horší, jeden člověk má pravdu a druhý se mýlí. Vnímání odlišností vede k posuzování, jež často způsobuje emoční zranění.

Mnoho let jsem chodila meditovat do různých komunit, v nichž se kladl velký důraz na poklid, jednotu a na harmonii. Byla to útočiště pro každého, kdo chtěl meditovat, aby našel svou cestu. A přesto i tam vznikl problém, kdykoli se projevily odlišnosti a nastaly konfliktní situace, které lidé nedokázali účinně zvládat. Měli pocit, že rozdíly jsou špatné – že jde o cosi „překonaného“. Pokud určitý problém trvá příliš dlouho, ztrácí duchovní snažení důvěryhodnost a lidé odcházejí hodně zklamaní. Občas začnou být dost cyničtí a někteří se do komunity už nikdy nevrátí.

Neochota zkoumat rozdíly mezi lidmi není jen problémem duchovních komunit, najdeme ji naprosto všude. Tyto limity se projevují i v nejintimnějších vztazích. Všichni dobře víme, že naši přátelé, kolegové a sousedé dělají věci jinak než my – způsobem, jaký se nám nelíbí a vyvolává v nás určitý pocit odcizení. Měla jsem přítele, který se odstěhoval ze svého domu jen proto, že nesnášel vůně, které vycházely z kuchyně souseda. No, proč ne. Někdy úplně stačí, když po dlouhém a úmorném pracovním dni cítíte, jak si někdo připravuje k večeři smaženou rybu. Nicméně před drobnými i velkými rozdíly stejně neutečeme – neustále je vidíme: v podobě ras, náboženství, ekonomické pozice, a dokonce i ve způsobu vaření. V menší či větší míře nás ovlivňují každý den, a protože mozek a tělo jsou nastaveny tak, aby interpretovaly i ty nejdrobnější odlišnosti mezi lidmi jako hrozbu, neradi o této záležitosti mluvíme.

Moje kniha je podnětem k otevřené diskusi o rozdílech. Vychází z předpokladu, že harmonie zahrnující rozdíly je hlubší a trvalejší než soulad plný skrývaných pohledů na odlišnosti mezi lidmi. Knihu jsem napsala pro každého, kdo má vztahy na mnoha úrovních – pro milence a přátele, pro vedoucí pracovníky a členy týmu, pro učitele a žáky, pro rodiče a mladé lidi, tedy pro všechny, kdo prožívají dobré vztahy, ale „pouze v rámci daných možností“. Přála bych si, abychom byli schopni přijímat odlišnosti a tím prohloubili prostor pro opravdovou jednotu.

1. kapitola

Stejné a jiné

Dosáhnout mysli prožívající nirvánu není nijak obtížné.

Těžké je dosáhnout mysli přijímající odlišnosti.

– Zenový mistr Mumon[2]

Když jsem kdysi v Německu pomáhala při meditačním soustředění, vyprávěla nám při jednom sezení svůj životní příběh žena, která se narodila v Africe a vyrůstala ve Švýcarsku. Líčila skupině, jak její rodina utekla do Evropy, když v rodné zemi nastala nestabilní politická situace. Bylo jí pouhých šest let a museli všechno opustit a odvážně putovat na sever jako uprchlíci. Ale na rané období života neměla jedinou vzpomínku. Všechno z té doby jí vymizelo z paměti. Její život začal vlastně až v úplně cizí zemi.

Jako mladá dívka si uvědomovala, že je jiná než Švýcarky. Lišila se od nich přízvukem, stylem oblékání a přirozeně i barvou pleti. Instinktivně vnímala svou odlišnost jako cosi nebezpečného, a aniž by ji k tomu někdo vybízel, snažila se zapadnout mezi ostatní. Hodně nepříjemně se cítila hlavně tehdy, když jiní Afričané přitahovali pozornost druhých a chovali se způsobem, jaký je ve švýcarské společnosti považován za nepřijatelný.

Moc si přála, aby i oni – stejně jako ona – pochopili, že jejich povinností je začlenit se do společnosti. Usilovně se snažila najít své místo v cizí kultuře. A navíc se naučila žít ve stavu, který nazývala „univerzální“, protože překonává rozdíly pleti, národnosti a společenského postavení a vše, co je s tím spojeno. Bylo zjevné, že poznala pravou podstatu. Její vyprávění bylo nesmírně působivé a všichni lidé sedící v místnosti jím byli hluboce dojati.

Naše duchovní podstata je opravdovým domovem, místem, kde se všichni cítí bezpečně a jsou si rovni. Společný zdroj, z něhož všichni vycházíme, nás spojuje. Každý člověk se rodí do velkého neznáma. Dýcháme stejný vzduch, cítíme na kůži teplo slunečních paprsků a v noci hledíme na stejný měsíc a na stejné hvězdy. Všichni se snažíme být šťastní, všichni chybujeme a všichni prožíváme problémy, nesnáze a chvíle plné zoufalství a beznaděje. Říká se, že „i když lidé mají různou barvu kůže, jejich slzy jsou stejné“[3]. A až přijde náš čas, všichni zemřeme.

Jsme lidé a dokážeme sdílet své bytí a zároveň máme úžasnou schopnost aktivně spolupracovat. E. O. Wilson, slavný sociobiolog a profesor působící na Harvardově univerzitě, říká, že patříme mezi nejsoudržnější živočišné druhy žijící na této planetě, protože podobně jako mravenci, termiti a včely vytváříme rozsáhlé komunity.[4] Vybudovali jsme obrovská velkoměsta, ve kterých žije deset, patnáct či dvacet milionů lidí, což je pozoruhodné. Jsou to naše obří mraveniště a úly a stejně jako mravenci a včely se všichni společně zaměřujeme na své povinnosti a úkoly s velkým odhodláním a vytrvalostí. Právě díky výjimečné schopnosti žít a pracovat pospolu náš živočišný druh prosperuje.

Dalšími důležitými sdružujícími prvky jsou rodina a společnost. Rodina je útočiště, v němž se cítíme bezpeční a prožíváme intimní vztahy (ale občas i bolest a neurózu). Její členové mají stejnou rodinnou historii, jejíž hodnoty a aktivity jsou pevně vetkány do jejich DNA. Společnost kolem nás vytváří další pevnou hranici stejnosti. Žijeme mezi lidmi, kteří vypadají jako my, mluví stejnou řečí, oblékají se v podstatě stejně a mají podobný pohled na svět, což vyvolává příjemný pocit bezpečí. Ve společnosti takových lidí býváme uvolnění, souhlasně pokyvujeme hlavou a nebudujeme žádné bariéry. V kruzích, ve kterých se rádi pohybujeme, si užíváme harmonii. Líbí se nám, když na nás reagují lidé, kteří vypadají jako my, přemýšlí jako my a dělají věci stejným způsobem. Jsme stejní, a to nám dodává sílu. Říká se, že v evoluční minulosti člověka se odlišnost často rovnala ohrožení a pevná soudržnost zajišťovala bezpečí a přežití.

ROZDÍLNOST

Během soustředění, které se konalo v Německu, jsme zkoumali tyto formy stejnosti pomocí meditace, naslouchání a otevřené komunikace. Poté jsme přešli k rozdílnosti a podněcovali diskusi o evropské migrační krizi. Právě toto téma přimělo ženu ze Švýcarska, aby se s námi podělila o své životní zážitky.

Když nám vylíčila osudy své rodiny a osobní úsilí začlenit se do společnosti, řekla, že poprvé v životě mluvila před lidmi o rozdílnosti, a pak dodala, jak je pro Afričana těžké žít v Evropě, být černý tam, kde jsou většinou běloši, a mít málo peněz v zemi oplývající velkým bohatstvím. V tu chvíli jsme doslova strnuli, protože není snadné přijmout a pochopit, že se někdo v evropské civilizované zemi může cítit natolik omezovaný, že se bojí mluvit o těchto věcech nahlas.

Příčinou jejího mlčení zřejmě nebyly pouze rozdíly, ale především hodnoty, které jsou s nimi spojeny. Není to jen tím, že jeden člověk má tmavou kůži a druhý světlou. Podstatná je představa, že někteří lidé jsou lepší než ostatní. Takové hodnocení a rozlišování na horší a lepší s sebou přináší celou řadu nevýhod vedoucích k nespravedlnosti, která se v zesílené formě mění v útlak. A pak situace dospěje k bodu, kdy už se nedá mluvit jenom o rozdílech, protože ve skutečnosti jde o posuzování, o emoční utrpení a o společnou historii bolesti a útlaku. Rozhovor obsahující všechny tyto věci představuje velkou výzvu, a proto se podobným diskusím raději vyhýbáme a stejně jako naše švýcarská přítelkyně se snažíme začlenit do společnosti.

Konec ukázky