Text copyright © 2016 by T. E. Kinsey

Translation © Ivan Němeček 2018

Cover design by Lisa Horton

Original English title: A QUIET LIFE IN THE COUNTRY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Všechny postavy i události v knize jsou smyšlené.

Jakákoliv podobnost s živými či mrtvými osobami je čistě náhodná.

ISBN 978-80-7593-026-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-027-9 (mobi)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

1

„Dobrotivý bože!“ pronesla lady Hardcastleová, když jsme sestoupily z lehkého dvoukoláku. „Je to poněkud větší, než jsem čekala.“

Kočí zanedbaného kočáru mi podal její příruční kufřík, zatímco lady Hardcastleová hledala v kabelce obvyklé štědré spropitné. Kočí s užaslým „Díky, m’lady“ práskl bičem. Dvoukolák odhrkal zpátky k nádraží v Chipping Bevingtonu, kde nás nabral.

Stála jsem vedle ní v jasném letním slunci a prohlížela si náš nový domov. Měla pravdu, dům byl poněkud rozlehlý.

„Když jste přišla s myšlenkou, že se odstěhujeme na venkov, má drahá paní,“ začala jsem pomalu, „přiznám se, že jste ve mně vyvolala představy růžemi zarostlého domku, možná s malou zelinářskou zahrádkou a jednou jabloní. Byl malebný a starobylý, s nízkými dveřmi, o něž jste si mohla narazit čelo, zatímco já bych jimi prošla bez úhony. Tuším, že lidé takový domek označují slovem ‚rozkošný‘.“

„Tenhle dům má také svůj půvab, Flo,“ řekla. „A je nový a čistý a nesmírně moderní. A skýtá dostatek prostoru k uspokojení veškerých našich potřeb.“

V tom jsem se s ní nemohla přít. Její charakteristika byla více než přiléhavá; jen jsem očekávala něco jiného. Ten dům z červených cihel vůbec nevypadal jako domy, které jsme míjeli cestou od nádraží do vesnice Littleton Cotterell. Ti dobří lidé z Gloucestershire upřednostňovali pro stavby obytných domů kámen – bytelný prostý kámen, ostré hrany a sloupky. Kolem něčeho podobného, jako bylo tohle impozantní rodinné sídlo z červených cihel s lomeným krytým vchodem a symetrickými arkýřovými okny, jsme vůbec nejeli.

Dům stál stranou od cesty, která se vracela do vesnice, a byl ohraničený zídkou z podobných červených cihel. Do přední zahrady se vcházelo ozdobnou tepanou brankou natřenou nazeleno v souladu s masivními vchodovými dveřmi domu. Branka při otvírání zaskřípěla.

„Ve vesnici bychom mohly najít někoho, kdo by nám namazal panty,“ řekla lady Hardcastleová na cestičce k domu. „Z toho skřípání při každém otvírání branky bychom zešílely.“

„K zešílení nemáte zase tak strašně daleko, má paní,“ řekla jsem. „Ale copak nás budou ustavičně obtěžovat návštěvy? Nikoho tu neznáte. Myslela jsem, že se chystáte na poklidný život na venkově.“

„To jistě, ale návštěvníci se určitě dostaví. Alespoň v to doufám. Chci vést poklidný život, ale ne v odloučení.“

Zkusila kliku a zjistila, že dveře nejsou zamčené. Vešly jsme dovnitř. Jak jsme se dychtivě nořily do nového prostředí, naše kroky oznívaly na dřevěné podlaze. Hala byla obložená tmavým dřevem a stolek ani věšák na klobouky z londýnského bytu tady vůbec nevypadaly nemístně.

„Ladí tu s tím velice hezky,“ řekla. „Skutečně velice hezky.“

„V nepořádku tu žít nebudeme, to je jisté,“ řekla jsem s úsměvem. „Kdybych zapálila v kamnech, zahřejí nás při prohlídce, a než se potom zabydlíme, můžeme si dát šálek dobrého čaje.“

„Výtečný nápad, Flo. Ráda bych zkontrolovala, zda ti stěhováci dodržují mé pokyny. Víte, jací tihle chasníci dokážou být. Slíbí, že dají všechno na místo, ale pak přijdete a zjistíte, že dali květináč s aspidistrou do ložnice a piano do kuchyně.“

„Nikdy jste aspidistru neměla,“ zavolala jsem z kuchyně.

„A to je taky dobře,“ řekla, „pokud s nimi ti chlapi takhle zacházejí.“

Vedle kamen bylo vyskládané dřevo a já měla v mžiku zatopeno.

„Myslela jsem, že piano jsme tam nechaly,“ řekla jsem, když jsem vyšla z kuchyně. Nikde jsem ji neviděla, a tak jsem zkusila dveře vpravo v chodbě. Byl to přijímací pokoj a paní nervózně rozmísťovala židle kolem malého stolku.

„Co jste říkala, má drahá?“ zeptala se.

„Že jsem si myslela, že jsme tam piano nechaly.“

„Taky ano,“ řekla a nejistě pokrčila obočí.

„Očekávala jste, že ho najdete v kuchyni,“ vedla jsem si svou.

„Skutečně? Rozhodně to zní jako něco, co jsem říct mohla, ale určitě jsme ho tam nechaly. Nikdy jsem ho neměla ráda – mělo příšerný zvuk. Objednala jsem nové.“

„Máte pravdu, má paní.“

„Takže zatím jde všechno dobře,“ ukázala na své staré židle a stolek, jemuž se příliš nedařilo vyplňovat prostornou místnost. „Dokonce se jim podařilo uložit knihy na police.“ Podívala se pozorněji. „Nejsem si jista, jestli bych usadila Charlese Dickense vedle Isaaca Newtona, snad s výjimkou večeře, a to jen v případě, že by se jí nezúčastnila Nellie Melba, ale dělali, co mohli.“

„Kam se poděla ta nádherná pohodlná křesla?“ zeptala jsem se.

„Ta by měla být v obývacím pokoji.“

„Výborně, my máme i obývací pokoj? Jak dekadentní.“

„I další obývací pokoj, do kterého ráno svítí slunce. Jasper a jeho žena mají čtyři děti, takže budou potřebovat spoustu místa, jestli se někdy vrátí z Indie.“

„Říkal, kdy by to tak mohlo být?“

„Ne,“ odtušila. „Mluvil o tom všem velice mlhavě, abych byla upřímná. ‚Práce, blabla, ta musí jít trochu stranou, blabla, takové hovory přinášejí smůlu, blabla, nechcete si náhodou pronajmout dům na venkově, stařenko?‘ Znáte ty řeči.“

Na opačné straně haly jsme prošly dveřmi, které vedly do jídelny. Ořechový jídelní stůl byl pro osm osob a v bytě vždycky působil příliš rozměrně, ale v téhle prostorné místnosti s vysokým stropem vypadal už patřičněji. Lady Hardcastleová se rozhlédla, aby se ujistila, že všechno je na svém místě.

„Odvedli mnohem lepší práci, než jsem se obávala,“ řekla a otevřela dvířka jednoho příborníku. „Podívejte, dokonce se jim podařilo udržet v paměti, že mají dát jídelní servis zvlášť.“

Než jsem se stačila podívat, vyplula z jídelny do zadní části domu a do kuchyně. Jenže místo aby zahnula doleva jako já, když jsem šla zatopit v kamnech, zahnula doprava do malé čtvercové místnosti. Tam jsme našly její pracovní stůl umístěný tak, aby od něj byl výhled z okna do rozlehlé zahrady, za jejíž zdí bylo vidět louky a vzdálené pahorky.

„Tohle mi bude skutečně výborně vyhovovat,“ položila ruku na opěradlo židle. „Asi to tu budeme muset za nějakou dobu znovu vymalovat – tyhle bledé barvy mi připadají poněkud mdlé – ale prozatím to stačí. Myslím, že se podíváme nahoru.“

„Ještě jednu věc, má paní,“ řekla jsem, když jsme dokončily průzkum horních pater a zamířily do kuchyně.

„Jen jednu?“ zeptala se.

„Prozatím. Máte v úmyslu najmout více personálu, viďte?“ řekla jsem. „Sama na takový dům nebudu stačit. Ty byty v Londýně byly provozně jednoduché, zvlášť když jsem mohla posílat prádlo na vyprání, ale tady…“

„Bez obav, má drahá hospodyňko,“ uklidnila mě. „Když mi Jasper ten dům pronajal, seznámil mě s několika místními statkáři, kteří mi dohodí pár lidí. To mám všechno ošetřené.“

„Tak to se mi ulevilo,“ řekla jsem a postavila na kamna konvici s vodou.

„Mnohem naléhavěji mě zajímá,“ rozhlédla se kolem sebe, „co budeme jíst. Železniční společnost Great Western Railway nám poskytla dokonalé služby, ale dosti nevýrazné jídlo. V době večeře už budu řádně vyhladovělá.“

„Bez obav, má milá stárnoucí zaměstnavatelko,“ řekla jsem. „Před odjezdem z Londýna jsem objednala něco zásob a zařídila, aby je dodali do domu. Pokud to všechno klaplo, měla by být plná spižírna.“

Otevřela jsem dveře spíže a ukázala na police přeplněné potravinami.

„Výtečná práce,“ pochválila mě. „Dáme si čaj a pak vás ponechám kulinářskému čarování. Mezitím se přesvědčím, jestli mi bezpečně uložili všechno mé zahradnické náčiní do skleníku.“ Ukázala na dveře vedle velkého dřezu. „Jde se tudy do zahrady?“

„Přes přezouvárnu, ano,“ řekla jsem.

Voda v konvici se brzy začala vařit a já jsem spařila čaj a přisedla si k ní ke stolu.

„Lampy!“ vykřikla náhle.

„Cože?“

„Máme nějaké lampy? Natolik jsem si zvykla na elektřinu v bytě, že jsem na ně úplně zapomněla.“

„O všechno je postaráno, má paní,“ řekla jsem. „Lampy, petrolej, svíčky, zápalky… všechno je tamhle v té bedně na čaj.“

„Co bych si bez vás počala?“

Na okamžik jsem se zamyslela. „Zemřela byste hladem, má paní. Ve tmě.“

Nazítří jsem se vzbudila brzy a dala se do práce. Nové služebnictvo bude dobrodiním, ale uchazeči se dostaví nejdříve za několik dní, a to ještě zdaleka není jisté, jestli je zaměstnáme. A přiznám se, že jsem se cítila mnohem jistěji v zabydlování než v pomoci při najímání vesničanů, bez ohledu na to, jak horliví mohli být.

Probudila jsem lady Hardcastleovou čajem a toustem na podnosu a netrvalo dlouho, než sešla dolů na snídani, kterou jsme sdílely ve druhém obývacím pokoji.

„Jaké máte na dnešek plány, má paní?“ zeptala jsem se, když jsem jí nalévala další šálek čaje.

„Musím si řádně uspořádat věci ve skleníku,“ řekla. „Ale jinak si myslím, že bychom se měly věnovat odpočinku. Od té příšerné záležitosti na bulharském velvyslanectví jsme si prožily pár hektických měsíců a myslím, že si zasloužíme odpočinek, obě dvě. Co budete dělat vy?“

Nastínila jsem jí hlavní úkoly a zmínila se i o několika drobnějších.

Zasmála se. „Takže žádný výrazný klid,“ řekla. „No, nepřehánějte to. Koncem týdne budeme mít hospodyni a kuchařku a nějakou práci musíme nechat i jim.“

Nedůvěřivě jsem zdvihla obočí. „Udělám všechno, co bude v mých silách, aby se nezastavily, má paní,“ řekla jsem, i když jsem stále nebyla přesvědčena, že se nám podaří najít někoho tak rychle.

Za příjemného hovoru jsme dosnídaly a paní si odešla vybrat svršky. Měla sklony k eleganci a dávala přednost oblečení, které lichotilo její vysoké vznosné postavě. Často si vybírala tmavě modré barvy, které zvýrazňovaly její modré oči, nebo temně červené, které jí žhavě rozsvěcovaly tmavé vlasy. Šedohnědá pracovní kombinéza podobné efekty nevykazovala, ale po dni stráveném v ateliéru se dala snadněji vyprat.

Vrátila jsem se k seznamu úkolů, před nímž by zbledl i Herkules.

Během dopoledne mě z práce nejméně půltuctukrát vyrušil zvonek u dveří. V Londýně se dáma seznamuje se svými nejbližšími sousedy i několik let, pokud je zvláště družná. Tady v Jihozápadní Anglii se zdálo, že se s nově příchozími chtějí blíže seznámit všichni, včetně psů.

Jako první se zastavil reverend James Bland, vikář od Svaté Arildy. Přinesl biskupský chlebíček upečený na počest lady Hardcastleové jeho ženou, která, jak nás ujistil, se rozhodně během jednoho či dvou dnů zastaví osobně. Vzápětí se objevil řeznický učeň od Sprattů s dopisem stručně představujícím obchod svého zaměstnavatele a hned po něm následovali chlapci od pekaře a hokynáře s podobnými dopisy. Nemohla jsem se zbavit pomyšlení, že oni tři obchodníci si mohli ušetřit pár pencí, kdyby na tuhle pochůzku vyslali jen jednoho učně, ale chlapci byli potěšeni – lady Hardcastleová jim všem dala pár drobných.

Jako další přišel vesnický policista. Seržant Dobson prohlásil, že se nemůže zdržet, nicméně si nesmí odpustit krátkou zdvořilostní návštěvu, aby lady Hardcastleovou ujistil, že on i jeho pomocník (jeho jméno mi vešlo jedním uchem tam a druhým ven) jsou tu od toho, aby dohlíželi na naši bezpečnost. Ne že by to bylo potřeba, dodal spěšně. Jeho vesnice je nejbezpečnější v celém okrese. Kdybychom něco potřebovaly, stačí jen požádat.

V souladu se svými slovy si na nás nevynucoval šálek čaje, jak by možná činili naši přátelé z řad londýnské policie. Místo toho nám oběma popřál dobrého dne a odkráčel po zahradní cestičce, pískaje si melodii nějaké šantánové písně.

Šestého návštěvníka, doktora Fitzsimmonse, pozvala lady Hardcastleová do přijímacího pokoje. Připravila jsem další podnos s čajem, zvažujíc možnost, že bych toho nebožáka obšťastnila biskupským chlebíčkem vikářovy ženy. Na jednu stranu mi připadalo pravým opakem pohostinnosti vystavit toho člověka působení tak úděsného dezertu, ale na druhou stranu to bylo všechno, co jsme měly. Měla jsem zato, že už pekařské výrobky paní Blandové někdy okusil a mohl by na ně být zvyklý. Nakrájela jsem tenké plátky a odnesla jim je.

Z kuchyně jsem slyšela útržky jejich rozhovoru a zdálo se mi, že se mu lady Hardcastleová pokouší vysvětlit svou novou obsesi.

„… všechno velice zajímavé,“ řekl a já jsem slyšela cinkání šálků a podšálků na podnosu. „Nepředstavuji si, že by v tom mnozí vesničané našli zalíbení – občas pojímám podezření, že většinou považují můj prostý talent za čarodějnictví…“

Zasmála se. „Budu to mít na paměti.“

„No, popřeji vám hezký den,“ řekl a jejich hlasy se vzápětí začaly odrážet ozvěnou od dřevěného obložení haly. „Určitě máte mnoho práce. Stěhování s sebou přináší spoustu vzruchu.“

Ano, pomyslela jsem si, to vskutku přináší. Některým z nás.

„Děkuji, doktore,“ rozloučila se. „Je tu dost rušno, viďte?“ řekla, když za mnou přišla do kuchyně.

„Taky mi to tak připadá,“ řekla jsem. „Zdá se, že mé pochybnosti o četnosti návštěv byly zcela mylné.“

„Vaše předpoklady se zatím skutečně nepotvrdily, ano. Co bude k obědu?“

„K obědu, má paní?“ podivila jsem se. „Po všech těch biskupských chlebíčcích?“

Zasténala. „Obávám se, že jsem chlebíčky paní Blandové vůbec neokusila. Připadají mi jako hmota, kterou ládují do kanonů, když jim dojde munice. Doktor Fitzsimmons naštěstí správně odhalil jejich původ, takže vaše pověst cukrářky zůstala neposkvrněná, ale oba jsme se shodli na tom, že si je odřekneme.“

„Nijak vám to nevyčítám,“ řekla jsem. „V tom případě jistě nezhrdnete jedním dvěma plátky masového koláče, který jsem objednala před odjezdem z Londýna a který, dokonce ještě teď, číhá v naší mimořádně dobře zásobené spižírně.“

„Nebude tak dobrý jako ten váš, ale jsem si jista, že svůj účel splní. Máme čatní? Rajčata?“

„A ještě mnohem víc, má paní. Budete se na oběd převlékat?“

Zasmála se. „Mohla bych si umýt ruce – připadám si dost umouněná. Vikář i doktor vypadali mým zjevem dosti překvapeni, musím říct.“

„Mám podezření, že to nemělo ani tak co dělat se špinavýma rukama jako s vaší pracovní kombinézou.“

„Hm, možná,“ řekla. „No, aspoň se naučí nechodit na návštěvu dámy neohlášeni. Nemůžou očekávat, že budu celý den vystrojená pro návštěvníky – mám taky nějakou práci.“

„Přesně tak, má paní. Ten oběd… za deset minut?“

Odpoledne uplynulo pouze s jedním dalším přerušením ve formě vzkazu doručeného uniformovaným šoférem. Trval na tom, že počká na odpověď, ale odmítl se posadit v kuchyni a zůstal stát na prahu.

Ten vzkaz byl od Sira Hectora a lady Farley-Stroudové, místních velkostatkářů. Bydleli v Grange, velkém, pohodlně neúpravném venkovském sídle, které jsme předchozího dne cestou přes vesnici zahlédli na kopci. Farley-Stroudovi se omlouvali za to, že píší na poslední chvíli, ale napadlo je, jestli by lady Hardcastleová nepřišla dnes na večeři, kde by se „seznámila s několika lidmi“. Pozvání bylo přirozeně ochotně přijato. Bert – tak se jmenoval ten šofér – její vzkaz převzal a ujistil mě, že pokud je její odpověď kladná, vrátí se pro ni o půl osmé a do Grange ji odveze.

Pomohla jsem lady Hardcastleové s oblékáním. Potom, když odjela, jsem se usadila v jednom z těch pohodlných křesel v obývacím pokoji s knihou a sendvičem. Paní mi nabídla, abych si otevřela lahev vína ze zásoby, kterou jsme s sebou přivezly z londýnského bytu, ale vystačila jsem si s vodou. Víno se lépe pije v širší společnosti.

Ponořila jsem se do knihy a čas rychle utíkal. Nepoznamenala jsem si do deníku, co jsem to tehdy četla, ale vzpomínám si, že se mi to líbilo, takže to pravděpodobně nebyl Thackeray.

Krátce před půlnocí vplula lady Hardcastleová do obývacího pokoje.

„Ohó, Flo,“ řekla. „Nečekala jsem, že vás ještě zastihnu vzhůru.“

„Víte, jak to je, má paní,“ zamávala jsem na ni knihou.

„Á, jistě. Vy a ty vaše knihy.“

„Přesně tak. Jaká byla večeře?“

„Skutečně mnohem příjemnější, než jsem čekala. Myslela jsem si, že mám před sebou nudný večer ve společnosti nadutého statkáře a jeho příšerné ženy, ale ukázalo se, že jsou to vpravdě celkem milí lidé.“

„Vážně?“ řekla jsem a usadila se ještě pohodlněji.

Podívala se na sebe do zrcadla nad krbem. „Myslíte, že se ty perly hodí k těmhle modrým šatům?“

„Jako by to byl komplet navržený nejlepšími pařížskými couturiers, má paní. Dlouhodobě upoutává pozornost. Co bylo na těch Farley-Stroudových tak báječného?“

„Á, ano, promiňte. Nejenže jsou okouzlující a mají na svůj věk fenomenální paměť, ale ukázalo se, že Gertie Farley-Stroudová znala mou matku. Sotva jsem vešla, řekla: ‚Povězte mi, má drahá, než se do hovoru ponoříme hlouběji, nejmenovala jste se za svobodna Featherstonhaughová?‘ Tak jsem řekla: ‚A-ano.‘ A ona na to: ‚A máte staršího bratra Harryho?‘ A já zase, stejně zaraženě a zmateně: ‚A-ano.‘ Myslela jsem si, že si mě musela vyhledat v příručce Kdo je kdo nebo něco takového. A ona potom řekla: ‚Má drahá, znala jsem vaši matku.‘

Zjevně s Hectorem poznali mé rodiče, když byl otec v Indii, a zůstali v kontaktu. Řekla, že naposledy mě viděla v rodinném domě v Londýně. Byly mi čtyři roky a citovala jsem jí Newtonovy pohybové zákony a pak jsem jí ještě na piano zahrála Frère Jacques – dost falešně, říkala –, až jsem jí nakonec oznámila, že až vyrostu, budu lední medvědicí.“

„Už tenkrát jste byla ambiciózní,“ řekla jsem.

„Vždycky jsem byla ambiciózní, má drahá, vždycky. Zjevně si s matkou léta psaly a Gertie sledovala mé pokroky: studium na Cambridge, svatbu s Roddym, veškeré naše zahraniční pracovní pobyty, všechno. Když mě Jasperův agent představil jako novou nájemkyni tohoto domu, napadlo ji, jestli by to nemohla být tatáž Emily Hardcastleová, kterou znala ze starých časů, a jak se ukázalo, jsem to já.“

„Taková existuje rozhodně jen jedna, má paní,“ řekla jsem.

„Zcela správně. Ale byli milí a okouzlující a stejně ztřeštění jako tlupa gibonů a já jsem si to náramně užívala. Jedinou skvrnou na kráse bylo, že jsem se podle nich měla seznámit s ‚místními‘, abych byla řádně uvedena do gloucestershireské společnosti. Abych byla upřímná, já bych se bez toho obešla, ale připadalo mi hulvátské se proti tomu vzpírat, a tak jsem se zapojila, jak nejlépe jsem uměla. Takže místo očekávané intimní večeře s místními statkáři se mi dostalo jakéhosi formálního představování celebrit a veličin. Tedy přiměřeně významných lidí s dobrými úmysly, v místním měřítku. Aspoň si o sobě myslí, že jsou příšerně důležití, a to se dejme tomu počítá.“

„Nějaké šťavnaté pomluvy?“

„Obávám se, že vůbec žádné. Jediné, co vůbec stojí za zaznamenání, je zasnoubení dcery Farley-Stroudových se synem z místní obchodnické rodiny.“

„I tak to mohlo být ještě horší. Mohla jste být vyzvána, abyste zabránila vraždě bulharského velvyslance. Znovu.“

„Ale to byl snad žert, ne?“

„Samozřejmě, má paní. Nicméně si myslím, že se už bez tohohle všeho obejdeme.“

„Asi máte pravdu. A jaký večer jste měla vy?“

„Sendviče a dobrá kniha – neumím si představit lepší.“

„Kromě večera v mé společnosti, přirozeně. Nemáte chuť na sklenku na dobrou noc? Já bych před spaním snesla trochu brandy.“

Přinesla jsem brandy a dvě sklenice. Život na venkově není koneckonců tak špatný.

Konec ukázky