Roman Cílek

ČAS TIKAJÍCÍ BOMBY (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-6118-5

ZATÁČKA, ZA NÍŽ ČÍHAL ČERT

Nepěkné místo.

Silnice, která stoupavě a pak zase klesavě zdolávala táhlý lesní masiv, by pamětníkovi dokázala vybavit vzpomínku na válečné či těsně poté následující časy. Výmoly nutily řidiče ke slalomovému způsobu jízdy, některé patníky byly vyvrácené, krajnice napůl zborcená, a tedy zejména pro těžší vozidla záludně nebezpečná. Náhodně projíždějící uživatelé silničního provozu pouze kleli a vrtěli hlavami, komunální politické veličiny o příčinách daného stavu věděli o něco víc, ale nic povzbudivého. Podstata problému se dala shrnout do sdělení, že odpovědné úřady do úmoru a totálního vyčerpání sil válčí a zřejmě ještě nadále budou válčit se stavební firmou, která se před rokem po podivně vyhraném výběrovém řízení zavázala uskutečnit generální opravu komunikace, což ovšem zrealizovala způsobem velmi neodpovědným, načež následovalo a trvalo dodnes období vytáček, vzájemného napadání, podezírání z korupce a soudních i mimosoudních tahanic. Pověřené komise zde už kolikrát divže nelezly po kolenou, poměřovaly, fotografovaly, oháněly se lejstry. Dělo se toho prostě ve všeobecnosti dost, ale nic, co by věci prospělo, protože stohy popsaného papíru nedokáží na vozovce ani jednu jedinou jámu, připomínající kráter po výbuchu ručního granátu, zarovnat tak, aby to šoférům nabízelo radost z jízdy a nikoli vyvolávalo nadávky a kletby.

§§§

Klel i řidič vozu s traverzami na ložné ploše.

Bral to však jako ostřílený profík vcelku sportovně: už toho od podvečera dost ujel a ještě byl před ním značný kus cesty, takže i každé polohlasné zanadávání se vlastně stávalo relaxačním počinem.

Noc se blížila ke konci, byla druhá půle září a předranní mlha se líně převalovala nad krajinou. Reflektory nákladního vozu se těkavě toulaly okolím silnice, jedna zatáčka v rychlé sledu střídala druhou – až najednou za tou nejostřejší a nejnepříjemnější z nich světla olízla cosi, co zapůsobilo rušivě.

Muž za volantem sundal nohu z plynu.

Že by…? zaváhal.

Vzápětí šlápl na brzdu.

Jist si svým letmým vjemem nebyl, ale přesto mu to prostě nedalo. No co, v nejhorším aspoň uleví narůstajícímu tlaku ve svém močovému měchýři.

Zacouval o kus zpátky, na trochu přehlednějším místě zastavil a vyskočil z kabiny do nevlídného chladu. Protáhl si záda, a když posléze ze svahu za zátočinou slezl blíž k tomu, co brnklo o jeho podvědomí, poznal, že se nemýlil. Ne, nebyla to jen odhozená karoserie, jíž by se chtěl někdo zbavit, byl to vrak děsivě zdemolovaného a do mrtě shořelého osobáku. Sáhl na plech: ještě byl teplý. K nahlédnutí do vnitřku toho, co bývalo autem, dostatek odvahy a především žaludeční stability neměl. Tohle přece nemohl nikdo přežít, a tudíž není ani komu nabízet pomoc! Vyškrábal se zpět na vozovku, a pokud by aspoň na chvíli zauvažoval nad tím, že si nebude komplikovat život a pojede dál, smázl mu tuto šanci mikrobus, který se vynořil z protisměru a osvítil celou scénu včetně výrazným písmem vyvedeného firemního znaku na plachtě.

Nebylo pak už o čem přemýšlet.

Sáhl po mobilu.

I když musel tušit, že na speciálně opracované traverzy z ložné plochy vozu bude muset jejich příjemce čekat trochu déle, než mu to bude z provozních důvodů příjemné.

§§§

Ti, co sem dorazili posléze, kdy už se rozednilo a mlha se o poznání zvedla, měli žaludky lépe cvičené, a tudíž odolnější. Potvrdili to, co maník od traverz pouze tušil: na sedadle řidiče se nacházela do značné míry zuhelnatělá mrtvola, u níž přivolaný lékař dokázal identifikovat v podstatě jen ženské pohlaví. O něco přehledněji se jevily výchozí úvahy o průběhu tragédie. Ve špatně klopené zatáčce vůz z důvodů, o nichž se zatím mohli jen dohadovat, opustil jízdní dráhu, a protože v daném místě nebyla v rozporu s předpisy a zdravým rozumem žádná svodidla, sletěl auťák pod svah a přední kola se po nárazu zabořila do země. Zbytek dění se pak stál otázkou několika zatraceně zlých desítek vteřin. Vypukl požár. Řidička se zřejmě nestačila vyprostit z bezpečnostního pásu, v lepším, přesněji řečeno milosrdnějším případě se při předchozím nárazu zranila tak, že upadla do bezvědomí, a tudíž nic dalšího nevnímala.

Auto bylo zničeno k nepoznání.

Alespoň zčásti se však podařilo rozluštit zčernalou tabulku zadní espézetky a z tohoto torza stanovit celkem tři kombinace, jež by mohly přicházet v úvahu. Osádka policejního vozu se pak vydala na cestu, aby vylučovací metodou z oněch tří adres, nacházejících se přímo v blízkém městě, jež donedávna mělo statut sídla okresu, či v okolních vesnicích, vybrala skutečného držitele osudného vozu. Žádná radost: být poslem zprávy ze všech nejhorší – a ještě ke všemu jako v nějaké morbidní loterii ze tří možností hledat ty, jimž by bylo možno tuhle zvěst s tichými omluvami, které tak pramálo znamenají, osobně předat.

§§§

Zatraceně nechutné to bylo tahání kratší sirky.

Na prvních dvou adresách si navštívení se štěstím vybrali delší sirku. A dokonce, protože zpráva o havárii se ještě příliš neroznesla, přijali trochu nerudně situaci, že je někdo takhle po ránu obtěžuje kvůli jejich čtyřkolému miláčkovi, který v pohodě odpočívá v garáži či před domem.

Zbývali ti třetí: manželé Klára a Jindřich Roztočilovi.

Střední věk.

Bydliště: nedávno dostavěné satelitní městečko Práčov, nepříliš vkusně přilepené ke stejnojmenné rázovité vesnici se starými chalupami pamatujícími časy, kdy se rušilo nevolnictví.

Už cestou si telefonicky ověřili základní údaje, protože jeden z jejich kolegů jako dosud nezadaný mládenec přespával ve starém Práčově u maminky. Dozvěděli se, že Roztočilovi jsou moderní dvojicí skoro jako určenou do televizní seriálu. Oba dojížděli za svou prací, přesněji řečeno za svým podnikáním, do města, Jindřich byl vysokoškolsky vzdělaným spolumajitelem počítačové firmy a k přesunům používal většinou služební vozidlo, Simona jako bývalá kadeřnice se spolupodílela na vedení kosmetického salonu a názvem Glorie, jemuž se však v běžné řeči trochu hanlivě, trochu závistivě říkalo fabrika na krásu.

„Do té jejich vilky se nyní asi ženete zbytečně,“ upozornil je jejich kolega. „Zrovna před chvílí jsem jel kolem a myslím, že tam nikdo není. Hafal tam na mě jenom ten jejich obrovitý čokl. Spíš zkuste zajet za Jindrou Roztočilem rovnou do práce. Sídlí ta jejich chytroušská firma na Hlavním náměstí za kostelem. A jestli chcete, můžete mu předem brnknout, dám vám na něj číslo mobilu. Občas se vídáme v práčské hospůdce a zjara mi v té mámině pastoušce zřizoval internet. Chcete to číslo?“

„Sem s ním.“

Číslo si vzali, poděkovali, ale nakonec se po krátkém zaváhání rozhodli, že si ho nechají jen jaksi do zálohy. Museli přece vycházet ze skutečnosti, že k nepoznání spálená žena v nabouraném autě nebyla dosud identifikována, takže všechno může být úplně jinak. Takže žádné natvrdo naservírované jistoty, spíš jen takové oťukání. A navíc – osobní setkání je… no, holt osobní setkání. Z lidské tváře přece jen vyčteš víc než mobilem zprostředkovaného, a tudíž i poněkud zkresleného hlasu.

§§§

Snažili se potom číst, ale mnoho toho nevyčetli.

Z obličeje vysokého hubeňoura na ně přes brýle hleděly soustředěně přemýšlivé oči, dalo se poznat, že se sice umí ovládat, ale je v něm nakumulován i dostatek energie, a také jim – zejména zpočátku – dával najevo značnou přezíravost: skoro jako kdyby ho přišli navštívit nějací nezvaní mimozemšťané.

„Smíme, pane inženýre, vědět, kde je vaše manželka?“ zeptali se ho úvodem.

„Proč to chcete vědět?“ podivil se na tou otázkou. A přidal k ní další: „Stalo se jí snad něco?“

„Domníváte se, že by se jí mělo něco stát?“

Podrážděně se ohradil: „Nechytejte mě za slovo! Každému přece přijdou na mysl podobné myšlenky, když se ho někdo od policie takhle zeptá.“

Má pravdu, uvědomili si.

A došli k závěru, že tady ten člověk má právo, aby se dozvěděl alespoň to, co vědí oni. Že v kopcích za městem, pod úrovní té hnusné silnice leží zničené auto a ještě víc zničené lidské tělo. Zmínili se i o údajích na částečně zachované espézetce. Ale dodali k tomu, že si zatím nejsou jistí… ve spoustě okolností si prostě nejsou jistí.

Překvapil je přímou reakcí: „Chci ji vidět!“

Dali najevo, že zrovna tohle by nebylo asi to nejlepší, co by mu nyní doporučovali.

„Přece poznám vlastní ženu!“

Nemělo cenu se s ním přít, zřejmě toho věděl mnohem víc o bůhvíjakých operačních systémech a megabitech než o zničující síle ohně.

„Víte,“ řekli mu, „veškeré šetření je teprve na počátku. Nejprve se bude muset určit, zda jde opravdu o auto, které vám patří, a v tom směru nám můžete, nebo dokonce musíte pomoci. A teprve následně začneme ověřovat… Třeba to ve skutečnosti ani není vaše manželka,“ nadhodili poté útěšnou možnost.

„Děkuji vám za ohleduplná slova. Obávám se ale, že je to ona,“ zaskočil je podruhé a v hlase se mu zadrhl náznak pohnutí. „Celou noc jsem měl takové nedobré tušení. A od počátku se mi se mi ten její… výlet nelíbil.“

O nedobrém tušení se špatně píše do protokolu.

Ale jakýsi výlet – to jim bude muset pan inženýr důkladněji objasnit.

„Jela navštívit kamarádku do Hradce,“ vzal to stručně a pak se odmlčel.

Museli ho postrčit: „A smíme vědět, proč jste s tím nesouhlasil? Máte snad vůči té její kamarádce nějaké výhrady?“

„Proč bych měl mít výhrady? Je to její věc,“ odpověděl ostřeji, než měl možná v úmyslu – a poprvé tím dal najevo, že v jejich soužití to nemuselo být jak na přeslazeném obrázku z kalendáře pro paní a dívky. Zřejmě si to sám dodatečně uvědomil, proto připojil vysvětlení: „Abyste mi dobře rozuměli. Nikdy jsem Kláru v ničem neomezoval, a ona by se ani omezovat nenechala. Veškeré moje výhrady v této věci byly motivovány obavami z jejího ne zcela bezchybného řidičské umění. A také jsem si v poslední době všiml, že za šera či za tmy hůř vidí. Proto jsem jí navrhl, aby u Jitky… to je ta její hradecká kamarádka… raději přespala a jela až ráno. Je to od ní k nám přece jen sedmdesát kilometrů. Řekla, že si to ještě rozmyslí, ale že ji zbytečně podceňuji a noční návrat by zcela jistě zvládla. Vlastně jsme se kvůli tomu trochu…“ naznačil, ale nedořekl.

„Pohádali?“

„Spíš bych to označil za neshodu. Když jsem naznačil, že by měla jet autobusem, musel jsem si vyslechnout, že vydělává i ona, takže má stejná práva jako já. Hergot, copak to z domova neznáte?“

Znali to z domova, dobře to znali, ale odmítli změnit téma hovoru. Byla to ostatně s tímhle trochu odlidštěným počítačovým machrem velmi zvláštní debata: jako kdyby v pozadí všeho, o čem mluvili, nebylo ono lidské tělo, které už se tělu ani trochu nepodobalo.

„Ona neshoda, přidržíme-li se vašeho vyjádření, byla pro vás důvodem k tomu, abyste se nezajímal o její návrat? Sháněl jste ji mobilem?“

Sundal si brýle a přetřel si je kapesníkem. „Křivdíte mi, pánové. Sháněl jsem ji, mockrát a opakovaně. Ale její přístroj byl neustále vypnutý. To činí ostatně vždycky, když u nás dojde k nedorozumění.“

„Ale měl jste přece v noci nedobré tušení, o kterém jste se sám zmínil, musela vám tedy ta vzniklá situace působit starosti, ne?“ nadhodili mu.

„Aby ne – ale co jsem měl dělat!?“ vybuchl náhle, jako kdyby až nyní začal vnímat podstatu situace. „Rozjet se za ní? Vždyť já o té její Jitce, kterou snad zná z kadeřnického učiliště a pořád na ni vzpomíná, vůbec nic nevím, neznám její adresu, nemám žádné spojení. Byl jsem bezmocně odkázán jen na Klářin mobil a ten je pořád vypnutý. Před chvílí jsem to znovu zkoušel, dám vám číslo a můžete se sami přesvědčit, že se nehlásí.“

Pokrčili rameny.

Panu Jindřichu Roztočilovi – pokud je vše tak, jak říká – asi nedochází, pomysleli si, že pokud se mobilní přístroj nacházel v autě, z něhož skoro nic nezbylo, už nikdy se nikomu hlásit nebude.

Zvedli se ze židlí a ujali se formální části svých povinností: „Musíme vás požádat, abyste nyní jel nyní s námi.“

„Kam? K tomu autu?“

„Ano. Zatím.“

§§§

Fakta se zpřehledňovala i zašmodrchávala.

V tom podstatném však přibývalo jistot. Inženýr Roztočil bez jakýchkoli pochybností identifikoval shořelý automobil jako svůj a manželčin majetek, přičemž k tomu přispělo zejména u nás běžně nedostupné kovové nářadí, které si Roztočil před časem přivezl z ciziny a měl je uložené pod sedadlem spolujezdce. Soudní pitva se zase postarala o identifikaci mrtvé: s pomocí náročných testů a za přispění zubní karty od soukromého stomatologa se prokázalo, že při nehodě skutečně zahynula šestatřicetiletá Klára Roztočilová. Dopravní odborníci se posléze čím dál více přikláněli k závěru, že lze případ uzavřít jako víceméně běžnou dopravní nehodu. Otázka viny měla za dané situace jen morální rozměr a po těch, kteří nesli odpovědnost za zoufalý stav vozovky, sklouzla jak sníh po hřebenové střeše. Vyhláška o provozu na pozemních komunikacích totiž vždy a za všech režimů obsahuje geniálně obezličkové ustanovení, že řidič je povinen přizpůsobit svou jízdu daným podmínkám. Vjede-li tedy na vozovku, která se podobá tankodromu, má jet jako po tankodromu. A je taktéž povinen předpokládat, že může být kdekoli jáma, která ho odhodí ze svahu. A nepředpokládá-li to, je to jeho chyba a potažmo též jeho smůla.

Jméno Kláry Roztočilové se poprvé v životě dostalo do novin.

Prvně aspoň do těch místních.

Jediné její štěstí spočívalo v tom, že test na alkohol dopadl negativně, takže se alespoň nepsalo o řidičce podnapilé, nýbrž pouze o řidičce lehkovážné, která zřejmě jela nepřiměřenou rychlostí, přecenila své schopnosti, a nezvládla tudíž ostrou levotočivou zatáčku…

Ale ani toto zjištění by si asi nenechala vytesat na náhrobní kámen.

§§§

A ono již zmíněné zašmodrchání?

Týkalo se kamarádky Jitky z Hradce.

Když se jim obtížnou cestou podařilo k ní konečně dospět a oznámili jí, co se přihodilo, vyhrkly jí slzy. Ale současně dala najevo i značné překvapení. Samozřejmě, přátelila se s Klárou, moc dobře se znaly už z minulosti, mockrát si v poslední době při dlouhých telefonických kláboseních slibovaly, že se u jedné či druhé sejdou – ale rozhodně nebylo nic napevno domluveno na tyto dny.

Opravdu…?

„Ježíšmarjá – proč bych vám v tomhle lhala? Co by to mělo za smysl?“

Opravdu: proč by jim lhala? Vzali tedy její svědectví na vědomí. Takže žádná návštěva u hradecké přítelkyně se nekonala. Dobrá. Kam se ale tedy Klára Roztočilová vydala – a odkud se nocí temnou a zrádnou vracela?

§§§

Článek v novinách a záběry ohořelého vraku, které se objevily dokonce i v krajském televizním zpravodajství, měly – jak se to tak dost často stává – podobu spouštěcího mechanismu. Pár lidí se přihlásilo se svými takovými či onakými odhaleními, někteří z nich byli ochotni jít se svými tvrzeními třeba i na veřejnost a vykřičet je na náměstí, jiní požadovali takové záruky diskrétnosti, jako kdyby přinášeli zdejším policistům klíčové tajemství severokorejského jaderného programu. Soukromý i pracovní život manželů Roztočilových byl vesměs ze záporných, zřejmě rovněž také závistivých pozic propírán ze všech stran. Kdepak asi vzali prachy na tohle či tamto?! Jestlipak víte, kdo bez výběrového řízení pomohl přihrát Roztočilově firmě zrovna tuhle lukrativní městskou zakázku?! A víte o tom, že ona má chlapa bokem, prý nějakého sportovce, a nejen to: v poslední době bylo těch chlapů pěkně v řadě za sebou či dokonce rovnou souběžně hned několik?! A víte, že on to táhne s movitou ženskou z Rakouska, kterou by si snad i chtěl vzít, aby mohli ještě více propojit svoje zazobanecké nadnárodní aktivity ve sféře počítačové techniky?! A víte tudíž o tom, že to mezi nimi vypadalo tak nějak jako… no, postě jako trojúhelník o čtyřech stranách, jestli se to dá takhle blbě a antima-tematicky vyjádřit.

Panebože, děsili se policisté nad tím přívalem.

Kterýpak z často citovaných klasiků řekl, že člověk, to zní hrdě?

§§§

V okamžiku, kdy k nim do kanceláře rozpačitě vstoupila paní Hana Šebánková s tím, že by také ráda cosi sdělila ve věci své mrtvé přítelkyně a někdejší spolužačky Kláry Roztočilové, policisté podvědomě čekali, že již rozběhnutý seriál lidské malosti bude ve stejném duchu pokračovat dalším dílem.

Nestalo se tak.

„Dlouho jsem se odhodlávala,“ začala hovořit, „ale nakonec mi to přece jen nedalo. Klárinka měl ve zvyku občas se mi s něčím svěřit a já chci mít nyní čisté svědomí v tom, že jsem se nevykašlala na něco, co… co byste asi měli vědět. Ale třeba je to úplná hloupost a vysmějete se mi.“

Ujistili ji, že k vysmívání mají daleko.

Snad ji to uklidnilo.

„Víte,“ řekla, „mně se nelíbí, jak se o Kláře po té nehodě psalo v novinách a co se povídá mezi lidmi. Jak se zdůrazňuje nějaká její řidičská lehkovážnosti. Párkrát jsem s ní jela a nikdy mi nepřipadalo, že by zbytečně riskovala, spíš tomu bylo naopak. Můžete tomu věřit i nemusíte. Ale ještě něco jiného mám na srdci.“

Vzdychla: jako kdyby najednou zalitovala, že sem přišla.

Pak položila otázku, která je překvapila: „Nemáte tady, prosím, automapu?“

„Jistě.“

S očekáváním ji před ní rozložili, půjčili jí poté i ozdobný rozřezávač dopisů s ostrou špičkou. Mapy jako obvykle nebývají ženskou doménou, Hana Šebánková patřila mezi čestné výjimky: okamžitě se v bludišti čar a bodů zorientovala. Ale také bylo pravděpodobné, že to, co jim ukazovala, si už předem jaksi nanečisto prstem projela. „My bydlíme v Žákovicích, to je tady,“ ukázala na malou tečku. „A tady je Práčov, kde si to své bydlení pořídili Roztočilovi. Klára za mnou čas od času přijela, když si chtěla popovídat, občas mi jako bývalá kadeřnice… nyní byla tedy už spíš šéfovou toho salonu… trochu přiopravila účes. Rozumíte mi?“

„Ano, zatím tu není co k nepochopení.“

Špička rozřezávače popojela o kus dál. „Sledujte mě, prosím. Na trase mezi našimi Žákovicemi a jejich Práčovem je ta osudná zatáčka, kde Klára… kde ji prostě našli mrtvou. Ale ona by se tudy za žádnou cenu nevydala. Raději si zajížděla,“ ukázala na mapě, „tady tudyhle, což je trasa možná o celých deset kilometrů delší. Tamtudy by prostě nejela, to vím najisto.“

„No ano,“ uznali, „komunikace je v těch místech ve velmi špatném stavu.“

Zavrtěla hlavou. „To nebylo kvůli tomu, to by Klára zvládla. Ona… ona prostě tu silnici nenáviděla, jestli to tak mohu říct.“

„Nenáviděla? Tomu nerozumíme,“ dali najevo. „Nenávidět je možno třeba vládu, režim či bližního svého, ale silnici…?“

„Jo,“ kývla, „taky mi to její vyjádření připadalo trochu přehnané. A tak jsem se jí na to jednou zeptala. Všelijak se vytáčela, nakonec přiznala, že je pověrčivá – a že se jí tam v těch serpentinách stalo jednou něco, na co nedokáže zapomenout. Málem se vybourala. Možná to byl ve skutečnosti jen mikrospánek, možná únava, ale ona – protože se ráda takhle obrazně vyjadřovala – řekla, že na ni za tou zatáčkou číhal čert. Bůhvíjak to bylo, možná nějaký takový chvilkový přelud, který ji vyděsil. Přísahala pak sama sobě, že už tudy nikdy nepojede, tím spíš ne v noci. No, nevím, co už k tomu mám dodat. Takhle mi to pověděla a okřikla mě, když jsem se začala smát. Musela jsem jí slíbit, že o tom nikomu neřeknu. Ale když nyní už Klára nežije…“

„A jaký závěr z toho vyvozujete?“ zeptali se.

Zavrtěla hlavou.

„Nejsem tu od toho, abych něco z něčeho vyvozovala,“ sdělila rázně. „Nenaznačuji žádné souvislosti, ale protože jsem Kláru dobře znala, jsem přesvědčena, že dobrovolně by na tu silnici nevjela.“ Odstrčila od sebe mapu. „To je vše, co jsem vám chtěla oznámit, přebrat si to, pánové, musíte sami.“

§§§

Přebírali.

Přebírali jako už trochu přestárlé Popelky, až se nakonec přece jen dobrali. Dokonce se vrátili nazpět k vyjádřením různých pomlouvačů, jimiž zpočátku opovrhovali – a zjistili, že na každém šprochu je přece jen… a tak dále, však to znáte. Krize mezi Klárou a Jindřichem byla, jak zjistili, ještě hlubší, než by se mohlo zvenčí zdát. Pak už to došlo tak daleko, že každý z nich nejenže měl vztahové závazky i jinde než doma, ale také s další částí života své vlastní plány. Začali si tudíž navzájem překážet.

Takže se nedalo vyloučit – nic, zhola nic se nedalo vyloučit.

Kriminalisté požádali státní zastupitelství o souhlas s domovní prohlídkou. Hledali stopy… v podstatě čehokoli. A našli víc, než vlastně očekávali. Technici objevili v obývacím pokoji rodinného sídla této navenek úspěšné dvojice pečlivě smývané pozůstatky po krvi.

Co se k tomu dalo dodat?

Inženýr Jindřich Roztočil byl technicky vzdělaný a věcně založený realista, a zapíral tudíž jen do doby, než pochopil, že je zbytečné vést předem prohranou bitvu a připravovat se tím o cenné polehčující okolnosti.

„Pohádali jsme se a přerostlo to ve rvačku, která se mi vymkla z rukou,“ přiznal.

I takhle odtažitě se to dá říct.

Hůře se pak vysvětlovalo vše, co v tomhle příběhu o trojúhelníku, který měl – ač to věda zvaná geometrie popírá – čtyři strany, následovalo: jak smrtelně zraněnou manželku naložil do auta a na horské silnici nainscenoval havárii s následným požárem. Že by právě tudy Klára Roztočilová za žádnou cenu nejela, protože tam na ni před časem za jednou z těch zatáček údajně vykoukl čert, neměl pochopitelně ani ponětí. Již proto ne, že na přijímání takových těžko nahmatatelných a nesnadno změřitelných sdělení nebyl svou náturou prostě vybaven.

Table of Contents

ZATÁČKA, ZA NÍŽ ČÍHAL ČERT