ANSTEY HARRISOVÁ

Sbohem, Paříži

Pro Colina a Albu, protože jste nejlepšími přáteli na světě.

A pro Jane Aspdenovou za její laskavou pomoc v těžkých časech.

Tato kniha je fikce. Jména, postavy a některé události i místa jsou dílem představivosti autorky. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2018 by Anstey Spraggan

Translation © Ivana Dresia, 2019

Original English title: THE TRUTHS AND TRIUMPHS OF GRACE ATHERTON

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

978-80-7593-112-2 (e-Pub)

978-80-7593-113-9 (Mobi)

To, co známe jako cello, se vlastně správně nazývá violoncello, zkráceně tedy „cello“. Je zástupcem houslových nástrojů, zatímco kontrabas patří technicky vzato k violovým nástrojům.

Cello se vyrábí ze tří materiálů.

Tělo je vyrobeno z javorového dřeva, horní deska je ze dřeva smrkového. Hmatník, struník a kolíčky bývají z ebenového dřeva, aby vydržely větší zátěž – ebenové dřevo je jedno z nejtvrdších na světě. Javor a smrk nejsou tak odolné jako eben, zato jsou lehčí a dobře reagují na vibrace.

Hudební nástroj je v podstatě rezonanční komorou ve tvaru truhly. Žádný tvůrce, dalo by se říci fyzik, nedokázal dosud zdokonalit původní návrh a akustickou intenzitu zvuku, které stvořili Stradivari, Guarneri a Amati v sedmnáctém století v Cremoně.

Horní deska cella je vyrobena z rezonančního smrkového dřeva. Otvory ve tvaru f jsou vyřezány do horní desky, na každé straně jeden u kobylky, a jsou designovány tak, aby co nejlépe rozezněly zvukové vlny z trupu nástroje.

Struna se chvěje mezi malým pražcem a kobylkou. Kobylka přenáší toto chvění na horní desku, duše pak na spodní desku.

Klenba desky je zevnitř zpevněna basovým trámcem, někdy se také nazývá jako ozvučná lišta. Duše je označována jako ozvučný kolík. Violoncello má nezaměnitelný tón, který někdy může připomínat lidský hlas.

1. kapitola

Přebývali jsme v Davidově bytě v Paříži, tu noc, kdy ta žena spadla do kolejiště metra.

Byl konec července, jeden z těch únavných horkých večerů, když už se všichni nemůžou dočkat úlevy v podobě nočního ochlazení. Obchodníci toužebně očekávají konec pracovní doby, aby už mohli vypadnout. Děti jsou ve svém živlu a teenageři v rauši, protože se těší na prázdniny. Já sama jsem nikdy nežila v Paříži tak dlouho, abych tyto pocity mohla zažít na vlastní kůži.

Té noci jsme David a já byli na koncertě. Byl to dárek, romantické gesto.

„To je pro tebe,“ řekl David a podal mi u snídaně obálku. Na ní stálo „Pro Grace“, psáno jeho úhledným rukopisem, černým perem, které vždy používal. „Pracuješ až moc. A já,“ přišel ke mně, obejmul mě a políbil na tvář, „jsem mizerný partner.“

„Co blbneš?“

David nikdy není mizerný partner. Snaží se, myslí dopředu, předvídá, nic neponechá náhodě, je nesmírně šarmantní.

Otevřu obálku, zalapám po dechu, šokuje mě, jak dobře mě David zná. Dokáže mi darovat věci, o kterých jsem dosud ani netušila, že po nich toužím.

„Jak jsem si to zasloužila?“

„Budu přemýšlet,“ usmívá se David. „Třeba že jsi vážila tu dlouhou cestu sem za mnou, i když máš doma tolik práce? Možná proto, že jsi mi odpustila, že já už dvakrát nepřijel za tebou domů, za tvoji trpělivost? Možná jen proto, že jsi tak krásná.“ Posunul stranou můj talíř, který na stole zanechal nepatrnou šmouhu rozmazané meruňkové marmelády. Přistoupil ke mně. „Chceš si zasloužit ty lístky na koncert?“

Vrátili jsme se se smíchem zpět do postele.

Ve zdobné hale pařížské konzervatoře jsem seděla s otevřenou pusou, když nejlepší studenti ročníku vystupovali v závěrečném recitálu. Mladý cellista hrál takovým způsobem „La Follia“ od Corelliho, že jsem měla slzy v očích. Když mi bylo osmnáct, cvičila jsem šest hodin denně, ale nikdy bych nezahrála tak jako on: chyběla mi jeho oduševnělost.

David mi podal dokonale vyžehlený bílý kapesník, který měl v kapse svého saka, když spatřil velké tiché slzy dojetí kanoucí po mé tváři. Usmíval se přitom.

Měli jsme pro sebe pouhé tři dny: dvě noci a drahocenné tři dny v Paříži, než se já budu muset vydat na dvouhodinovou cestu vlakem zpět do Anglie a David domů do Štrasburku. Snažili jsme se naše společné chvíle nevyplňovat horečnatou aktivitou. Trávili jsme čas vařením, couráním se po tržnicích, diskutovali jsme, jakou koupit zeleninu, jaký udělat nejlepší dressing na salát: obyčejný všední domácký život.

Vstávali jsme pozdě a chodili brzy do postele, odtrženi od světa. Většinou jsme zůstávali v bytě, pili jsme kafe na balkóně nebo jsme se natáhli na pohovku a poslouchali hudbu. Nechodili jsme do restaurací a neměli zde přátele; to by nás jen okrádalo o náš společný čas, tolik vzácný a drahocenný.

Stát na stanici metra je tedy pro nás celkem neobvyklé, být tu se všemi těmi lidmi, dychtivými vypadnout co nejdřív z města. Vstupní hala Porte de Pantin je našlapaná lidmi; věděli jsme, že to tak bude. Mohli jsme počkat v blízkém baru, posedět venku a pozorovat vlaštovky chytající v letu komáry, ale chtěli jsme domů. Zítra odpoledne jsem musela do Anglie; náš společný čas je tak krátký, tolik vzácný, že dokonce i čas strávený na koncertě se mi jeví jako ztráta.

David mě vezme za ruku a společně se protlačíme mezi ostatními cestujícími. Jdeme koridorem do přeplněné stanice.

Na nástupišti je zatuchlý vzduch. Staromódní informační cedule oznamuje aktuální příjezdy; vlak tu bude každou chvíli. Chystáme se prodrat davem, mezi dívkami s neskutečně hubenýma nohama v barevných kalhotách, mezi chlapci, co mají saka s dokonale ohrnutými rukávy, mezi starými ženami v pláštěnkách.

Přímo před námi stojí žena těsně u bezpečnostního pásu. Na sobě má jakýsi černý hábit a na hlavě barevný šátek.

Vše se stane strašně rychle. Vůbec nezaregistruju, jak k tomu došlo. V jedné chvíli je žena tam a v další je pryč, zhroutí se. Nevěřícně se dívám, jak padá, chci ji zachytit, ale není jak, stojí u kolejiště a vlak právě přijíždí, někdo zaječí.

Dívám se na svoje vlastní nohy, na kolejiště, kde běhají myši, na nehybné tělo ženy v černé jímce železniční tratě.

Všichni ječí. Já jsem jako paralyzovaná.

„À l’aide bon Dieu! Au secours!“ Volá David a nakloní se do jámy. Podaří se mu ženu zachytit.

Vlak se vynoří z tunelu. Později si pomyslím, že strojvedoucí musel všechno vidět.

Tři nebo čtyři muži si kleknou na nástupišti na zem a vezmou ženu z Davidovy náruče. Vidím jí přímo do obličeje.

Pak postaví Davida na nohy.

Žena je v bezvědomí, leží na zádech. Najednou si uvědomím, že David nezachránil jeden lidský život, ale dva.

„Otočte ji. Musíte ji položit do stabilizované polohy,“ ožiju. „Nemůže ležet takhle, je těhotná,“ mluvím ale anglicky a nikdo nereaguje. Kupuju si všechny nové knížky o těhotenství, dokonce i teď. Jsem na to expert.

Protlačím se přes velkého muže, který stojí nad bezvládnou ženou, a začnu ji přetáčet do stabilizované polohy. David křičí něco francouzsky, doufám, že říká ostatním, aby mi pomohli.

Konečně se mi to podaří; žena je drobná, dokonce menší než já. Tipuju, že omdlela kvůli nesnesitelnému vedru, ve spojitosti s pokročilým těhotenstvím. Její pulz je v pořádku, dýchání také. Přiložím ucho k jejím ústům, abych si byla jistá, vidím přitom jemné černé chloupky na horním rtu, růž na tváři.

Přichází muž v uniformě, protlačuje si cestu davem. Zastaví se u nás, předpokládám, že je to strojvedoucí.

David volá: „Est-qu-il y’a un médicin ici? Elle a besoin d’un médicin.“

Nějaká žena se prodere k nám a klekne si vedle mě.

„Je suis sage-femme,“ říká a dotkne se ženiny tváře.„Je suis Anglaise,“ ozvu se, než stihne pokračovat. Později mi David vysvětlil, že žena řekla, že je porodní asistentka, ale v té chvíli by mi bylo jedno, i kdyby byla květinářka, potřebovala jsem někoho, kdo by převzal zodpovědnost.

David mě vezme za ruku a vede k východu.

„Nemáme počkat, abychom viděli, jestli je v pořádku?“

„Potřebujeme signál, abychom zavolali záchranku.“ Běží k eskalátoru a já bez dechu letím za ním. „Musím rychle, uvidíme se nahoře.“ Navzdory spěchu se na mě otočí a usměje.

Sleduju ho v davu; vysoký muž, o dobrých deset centimetrů vyšší než všichni ostatní, široká ramena, sportovní postava, na sobě kabát perfektního střihu. Zmizí mi z očí a já pospíchám za ním.

„Všechno je v pořádku, Grace,“ říká, když ho dohoním. „Strojvedoucí už volal, záchranka je na cestě.“ Obejme mě a zaboří svou tvář do mých vlasů. Vnímám jeho napětí, téměř cítím adrenalin. „Pojďme domů.“

To je celý on, pokorný a skromný. Poslední věc, o kterou by stál, je pochvala a uznání. Moc dobře si uvědomuje, kým je, zná svoje nedostatky. Bagatelizuje svoje přednosti.

Je naprosto a dokonale bien dans sa peau: šťastný ve své kůži.

Jdeme zpět ulicí a zamáváme na taxi. Město vypadá stejně jako před chvílí, vzduch je těžký, chodníky jsou suché a špinavé, zahrádky restaurací zcela obsazené a všude je plno zvuků Paříže.

Zatím nám nedochází, že David málem přišel o život, že mohl skončit pod koly vlaku, zatímco já tam jen nečinně stála. Dolehne to na nás až později.

Dorazíme do našeho bytu a zamkneme dveře.

Už v taxíku jsem se pokoušela mluvit o tom, co se přihodilo, ale David jen zavrtěl hlavou a dal si prst na ústa v jednoznačném gestu, že se o tom nechce bavit. Tohle je jeho město a je malé. Nezdálo se mi, že by taxikář rozuměl anglicky.

Doma skopne boty a podívá se na svoje lněné kalhoty, celé špinavé. Pak jde k umyvadlu a pečlivě si myje ruce, třikrát je namydlí.

„Lásko, sedni si,“ říkám a obejmu ho kolem pasu.

„Bože, je mi to líto. Jsi v pořádku?“ Otočí se a zpříma se mi podívá do tváře. „Musíš být vyděšená.“

Pevně ho držím, on se ke mně přitiskne. „Já?“ zeptám se. „To ty jsi málem přišel o život, a máš starost o mě?“

„Prostě mě napadlo, jaké by to bylo, kdybys tam spadla ty. A na druhou stranu, vůbec jsem nepřemýšlel. Byl to instinkt. Někde je někdo, komu ta žena leží na srdci stejně jako ty mně. Musel jsem to udělat.“

Slzy se mi derou do očí a pořád musím myslet na to, že jsem ho mohla ztratit.

Celá se třesu a držím se ho jako klíště. David mě políbí do vlasů a říká: „Myslím, že potřebujeme brandy.“

Už se zase usmívá a vrátila se mu barva do tváře.

„Vypij to, miláčku,“ podává mi skleničku. Stále se třesu.

Nadechnu se brandy a cítím, jak mě hřeje do tváře. Opatrně se napiju.

David drží svou skleničku v jedné ruce a druhou rukou otvírá dveře na balkón. Slyším z ulice zvuky města, řeky, je to krásně uklidňující.

Byt má jen jednu ložnici a koupelnu. David často mluví o tom, že byt poskytne svým klientům, pokud budou chtít, ale pokud vím, nikdy se to nestalo. Byt je esencí Paříže, elegance sama, barevné sklo, balkónové dveře od podlahy až po strop, těžké závěsy, neosobní, ale tak typický pro toto město.

Z oken pátého patra je vidět na hřbitov Passy na jedné straně a na druhé na řeku Seinu. Kdyby se vám podařilo natáhnout krk až za roh, viděli byste Eiffelovu věž.

„Koncert byl jedinečný,“ říká David, a já si uvědomuju, že kvůli tomu, co se pak stalo, jsem koncert úplně pustila z hlavy.

„Ty jsi věděl, že budou hrát „La Follia“, když jsi objednával lístky?“ Jsem zvědavá; Corelliho verze této jednoduché lidové melodie je na žebříčku mých nejoblíbenějších deseti skladeb, ale nevzpomínám si, že bych se o tom kdy Davidovi zmínila.

„Samozřejmě že jsem to věděl.“ Stojí na balkóně a dívá se na mě. „Máš tu skladbu skoro pořád v CD přehrávači, a když jsem přišel posledně, měla jsi ji na notovém pultu.“

„Jsem ti tolik vděčná. Miluju to.“

„Nicméně to nebyl ten pravý důvod. La Follia mi vždycky zní v hlavě, když tě vidím přicházet. Je to až šílené.“

Nedívá se mi přitom do očí, zdá se, že je sám zaskočen intimitou toho sdělení. „Tak dobře, lásko, musím se teď převléknout, osprchovat. Budeš v pořádku? Nebudu tam víc jak patnáct minut.“

„Mám plno práce,“ odpovídám. „Musím se podívat na pracovní maily.“ Nechci, aby si kvůli mně dělal starosti, proto zmíním každodenní rutinu s lehkostí, kterou necítím.

Slyším, jak se David sprchuje, a otevřu laptop. Jsem ráda, že je blízko, uklidňuje mě to a cítím se milovaná.

Když jsem ve Francii, mám na počítači nastavenou jako domovskou stránku Metronews; není to příliš intelektuální a pro mou chabou francouzštinu tak akorát. Nepotřebuju překladač, abych porozuměla článku na první straně.

Snímky z kamery zachytily nezřetelné obrysy muže v metru. Mohl by to být kdokoli. Proklikávám se článkem, pochopím význam „L’homme mystère“ a „héros du soir“. Dokážu rozluštit, že té mladé ženě se daří dobře, že omdlela horkem a že je Davidovi nesmírně vděčná.

Je zde apel na všechny, aby se pokusili Davida najít a poděkovat mu za jeho odvahu. V poslední době se dějí samé špatné věci, Davidův čin všechny ohromil. Na konci stránky stojí:

„Qui était-il?“

Na žádné fotografii není David k poznání. Všude je plno lidí, ale je evidentní, že hledaný muž je neobvykle vysoký, má husté tmavé vlasy a je elegantně oblečený. Určitě si nikdo nevšimne jeho malé nenápadné přítelkyně s obyčejnými krátkými vlasy, v zelené sukni.

Dole na stránce si všimnu černého rámečku s bílou šipkou uprostřed. Je to videozáznam z bezpečnostního systému metra.

Když spustím přehrávání, uvidím Davida na eskalátoru. Je nezaměnitelný pro kohokoli, kdo ho zná. Za ním pospíchá obyčejná žena v barevné sukni.

Každému bude jasné, že je to on, my. Podle toho, jak se muž k ženě otáčí, je jasné, že patří k sobě. Každý pochopí, že jsme pár.

I jeho žena.

I jeho děti.

2. kapitola

Moje cesta domů je poklidná. Kdykoli se vracím do Anglie a opouštím Davida, cítím se smutná, ale tentokrát je to ještě horší. Náš pobyt v Paříži skončil nečekaně a nechtěně. Jsem plná úzkosti a cítím se zraněná, zatímco David odjížděl jako na jehlách a popudlivý.

Musela jsem mu říct o tom videu a hned jsem viděla, jak ho to zasáhlo. David měl klidnou povahu, ale tentokrát byl zaplaven adrenalinem, zaskočen mediálním humbukem. Zavřel se v ložnici před pozorností médií, před světem i před nevinnou obětí – přede mnou.

Vysoké stropy bytu odrážely jeho rychlou francouzštinu, křičel na někoho do telefonu a slyšela jsem, jak nervózně chodí po místnosti sem a tam.

Když vyšel z ložnice, byl rozpačitý, duchem nepřítomný. Šel do kuchyně a hledal v zásuvkách balíček cigaret, které tam nechal před rokem po státním svátku Dobytí Bastilly. Vyšel na balkón, aby si zapálil, zavřel za sebou dveře, aby nenačichly záclony.

Když se vrátil, chtěl, abych ho objala. Nemluvili jsme. Pak mu zase zazvonil mobil a naší důvěrné chvilce byl konec.

David se rozhodl, že vezme svou rodinu na pár dní do Španělska. To bylo poslední, co mi řekl, než jsem odjela. Dokážu si představit, jak budou jeho děti nadšené, méně už jeho žena, která měla problémy se spontánností.

Ačkoli stále bydlí ve společném domě, David a jeho žena už spolu skoro nemluví. Když jí David musí zavolat, je natolik ohleduplný, že se ujistí, že ho neslyším. Jde do jiného pokoje nebo na balkón nebo ven na chodník, když musí volat domů. Dělá vše pro to, aby mě neranil.

Během těch let jsem se naučila na Davidův domov nemyslet. Představovat si, jak on a jeho žena sdílí ložnici, že si ve tmě povídají tak, jako jsme to dělali spolu, to by bylo jako otáčet nožem v otevřené ráně.

Odkládání pochybností bylo pro mě stejně přirozené jako dýchání. Měla jsem osm let praxe. Vím, že je to špatně; nejsem typická milenka, nejsem žádná zlodějka ženatých mužů. Ale to, jak jsme se s Davidem seznámili, jak začala naše láska, se hodně liší od jiných milostných historek. Náš vztah má smysl – a vždycky měl.

Když dorazím domů, pošta se mi kupí za dveřmi. Připadá mi to jaksi neradostné, neosobní. Vždycky mi to připomene, že když se nám s Davidem podaří ukrást si pár dní jen pro sebe, svět se přesto točí dál, zatímco my dva si připadáme jako očarovaní.

Procházím svým prázdným domem a dělám inventuru ticha. Všechno je tak, jak jsem to zanechala: koberce vysáté, nádobí uklizené, postel ustlaná.

V koupelně najdu pavouka. Je velký a černý. Pravděpodobně už je tu pár dní a za tu dobu zřejmě nabyl přesvědčení, že koupelna je jeho a nikoho jiného.

Jemně do něj dloubnu prstem, dávám mu šanci, aby vlezl na mou otevřenou dlaň, chci ho zachránit. Pavouk zuřivě zdrhá a nespolupracuje.

„Jenom ti chci pomoct,“ šeptám.

Rozhlížím se po něčem měkkém, čím bych ho mohla odchytit. Mám strach, jestli jsem už nepoškodila jeho jemné nohy, když jsem se ho snažila chytit do dlaně. Kartáček na ruce má jemná vlákna, položím ho na podlahu vedle vany. Když si vybalím kosmetiku a ohlédnu se, pavouk je pryč. Jsem ráda, že jsem ho neporanila. Už poněkolikáté mě napadne, že bych měla mít nějaké domácí zvířátko.

„Jen ty a já, zdá se,“ oznamuju schovanému pavoukovi.

Je teprve deset hodin a venku už je teplo. Mám před sebou celý den, měla bych být vděčná. David odletěl hned ráno do Španělska a já nechtěla zůstat sama v prázdném bytě v Paříži. V osm už jsem seděla ve vlaku do Anglie. Nikdo neví, že už jsem doma, nikdo na mě nikde nečeká, můžu si dělat, co chci.

Jdu po schodech dolů do obýváku a otevřu okna. S vidinou slunce se moje nálada zlepší.

Moje cello stojí tiše v rohu obývacího pokoje a přitahuje mou pozornost. Než jsem poznala Davida, strávila jsem každou volnou minutu hraním na tenhle nástroj.

Vezmu cello ze stojanu, posadím se a točím malými dolaďovači na struníku, dokud nejsou struny napnuté. Brnknu do struny A konečky prstů a cítím vibrace na tváři. Je to téměř dokonalé.

Venku zpívají ptáci a občas projede kolem domu auto, jinak je klid. Jsem sama a jsem připravená hrát.

V duchu zvažuju, co to bude. Jako obvykle mi jako první přijde na mysl „La Follia“.

Vezmu smyčec z pouzdra. Zavřu oči a v duchu si vybavuju noty. Okamžitě se ponořím do tónů a uplynulých dvacet čtyři hodin vytěsním z mysli. Stávám se mechanickou součástí dokonalého hudebního nástroje.

Takhle jsem to měla vždycky. Když jsem v osmnácti odešla z domova na hudební školu, byla jsem stále ještě extrémně stydlivá. Volávala jsem rodičům z placeného telefonu na chodbě a přitom mi domov chyběl ještě víc. Ale jakmile jsem vzala do rukou cello, zalil mě pocit absolutního štěstí.

Hraju a hraju, nemyslím na žízeň, zapomenu na hlad, únava je jen důlkem v mé duši. Vytěsním z mysli Davidovu rodinu, jejich dovolenou i to, jak jsem byla vyděšená, když zmizel z nástupiště metra.

Hraju, dokud svět není zase v pořádku a intervaly tlukotu mého srdce nejsou stejně plynulé jako rytmus smyčce.

Vyruší mě klepání na okno. Snad nehraju moc nahlas? Snad na mě neklepou sousedi, že za takového krásného odpoledne pouštím hudbu na plné pecky? Při pohledu na hodiny na zdi si uvědomím, že už hraju skoro tři hodiny.

Ať to byl, kdo chtěl, přesunul se ke dveřím, protože teď vyzvání zvonek. Je konec mému hraní.

Je to Nadia.

„Sakra, Grace, to jsi byla ty?“ Stojí na rohožce a nemá se k odchodu.

Jsem zaskočená a zním nepřesvědčivě. „Co máš na mysli?“

„To ty jsi hrála na cello, Grace. Myslela jsem si, že je to CD. Ježíši.“

Jsem v šoku, cítím, jak rudnu, a na čele se mi objeví kapky potu.

„Jsi v pořádku?“ ptá se Nadia.

Otevřu pusu, ale je mi tak špatně, že nemůžu promluvit. Opřu se o rám dveří.

„Do prdele, Grace, co ti je?“ Nadia konečně vejde do chodby. „Asi by ses měla radši posadit.“

„Nic mi není.“ V puse mi vyschne, mám pocit, že se zadusím. Po těle mám husí kůži, je to obranná reakce na stres. Na pažích mi naskáčou rudé fleky.

Takhle na mě působí jen pouhé pomyšlení, že mě někdo slyšel hrát. Nehrála jsem před nikým víc než dvacet roků. Spojím svoje zpocené dlaně.

„Nedala by sis něco, třeba sklenici vody nebo tak? Šálek čaje?“

Nadia vypadá ustaraně.

Otřu si dlaní čelo, jako kdybych tam měla špínu, tolik se stydím, že mě někdo slyšel hrát. Jiní lidé se děsí krys nebo potoků krve, já mám tohle jako noční můru.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola