Inna Rottová

PŘÍPAD PŘEHOZENÝCH ČÍSLIC (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Inna Rottová, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-6122-2

1

Bylo půl jedenácté dopoledne. Zrovna jsem dojedla svou obvyklou snídani – krajíc chleba namazaného ramou a džemem a dva kafáky se zeleným čajem, když zavolal manžel mé dcery.

„Jak se máš?“ položil úvodní otázku.

„Výborně,“ odpověděla jsem krátce a po pravdě. Prožívala jsem báječný pocit, že nic a nikam nemusím, že nikdo nic ode mne nepotřebuje a můžu dělat jen to, co chci.

„Dlouho ses nám neozvala,“ předstíral starostlivost můj zeť Petr, majitel a šéf soukromé detektivní kanceláře.

Mlčela jsem. Přece mu nebudu vysvětlovat, že pokaždé, když jim zavolám, udělí mi spoustu neodkladných rodinných a naléhavých kancelářských úkolů. Dcera, vnučka, zeť a jeho kolegové předpokládají, že jako letitá důchodkyně nemám co na práci.

I teď jsem čekala, co z Petra vypadne.

Vypadlo: „Potřebujeme tvou pomoc.“

Ach jo! Konec mého blaženého stavu. Ale může tchyně svým mladým odmítnout pomoc? Nemůže.

„O co jde?“ zeptala jsem se opatrně. Zároveň jsem se snažila vymyslet nějaký pádný argument nebo aspoň záminku pro odmítnutí řešit jakékoliv jejich problémy. S výjimkou zdravotního. Nebo finančního, pokud to nepřevýší můj měsíční starobní důchod po odečtení činže a poplatků za vodu a elektřinu. Měsíc o chlebu, cibuli a vodě určitě vydržím a dokonce je to zdraví prospěšné.

„Jde o hodně zapeklitou věc,“ prohodil vážně Petr.

O peníze asi nešlo. Ani o shánění dobrých lékařů.

„A konkrétně?“

„O mord,“ řekl jednoznačně.

Nadechla jsem se. Bylo by zbytečné připomínat, že za prvé mordy nedělám a za druhé nedělám vůbec. Rodina mé dcery může být jen ráda, že pořád ještě chodím bez berlí, sama si obstarávám nákupy, navštěvuji výstavy a koncerty a mám... No, že mám přítele, o tom raději mlčím. Generace mé dcery by to určitě považovala za patologickou úchylku ženské, která už překročila sedmdesátku. Je zajímavé, že u chlapa by to tolik nevadilo, ani kdyby jeho přítelkyně byla ve věku jeho vnoučat. Můj Josef je o několik let straší než já. A patříme ke stejné generaci.

„Kdy, kdo a kde?“ položila jsem třídílnou otázku.

„Před dvěma lety našli na konečné stanici autobusu tělo zastřeleného inženýra Jiřího Sobotky.“

„Co policie?“ kladu přirozenou otázku.

„Podezírá jednoho chlapa, ale jeho matka...“

„...tvrdí, že je nevinný, co?“ Je mi to okamžitě jasný. Která matka připustí, že její syn spáchal zločin?

„Jo. Obrátila se na nás, abychom to vyšetřili.“

„Je tak bohatá?“

Služby naší kanceláře si náš běžný důchodce rozhodně nemůže dovolit. Pokud ovšem není majitelem konta v solidní zahraniční bance. Ale takoví klienti se v naší kanceláři vyskytují jen vzácně.

„Jano, prosím, přijeď,“ požádal Petr.

Váhala jsem. Když přijedu, tak se úkolům nevyhnu. Nedokážu to. Kromě dobrého pocitu, že přece jen pomáhám své dceři a zeťovi, neodolám své vrozené zvědavosti. A taky vnitřnímu uspokojení, když se mi podaří záhadu vyřešit. Zatím má pátraní pokaždé končila úspěchem. Asi nebyla nijak složitá.

Mé mlčení si Petr správně vysvětlil jako přípravu argumentů pro odmítnutí.

„Víš co? Přijedeme s Vaškem k tobě,“ dohodil mi jako návnadu našeho detektiva Václava Loma. Kdybychom byli u policie, byl by mým oficiálním parťákem. Vlastně jsme byli střídavě parťáky a šéfy. Někdy šéfoval on, někdy já.

„Vašek už na tom začal pracovat,“ dodal můj zeť.

Pochopitelně. Vašek byl bývalý policajt. Měl styky s policií a dobré kamarády na kriminálce.

„A k čemu mě potřebuje?“ Byla to čistě řečnická otázka.

Petr odpověděl podle očekávání.

„V případu jsou zapletené ženské. Jde o nevěry, žárlivost a tak...“

Jasné. Jakmile jde o emoce, starší ženská se obzvlášť hodí.

Rozhlídla jsem se po obýváku.

Jásavé červencové slunce nemilosrdně odhalovalo na všech plochách – na policích, na stole, na rádiu, na bedně starožitného počítače a na tiskárně – prach. Není dobře, aby pořádný manžel mé dcery zase zaznamenal mou nepřekonatelnou nechuť k luxování a utírání prachu. Stačí, že se jednou dvakrát týdně překonám a uklidím.

„Prosím tě, řekni mi aspoň v bodech, co musíme...“ podřekla jsem se, že už o případu uvažuji. Honem jsem se to pokusila napravit: „...totiž co musí Vašek vypátrat?“

„Ty body ti přednese Vašek. Za půl hodiny jsme u tebe.“

„To ne. Přijedu sama,“ rozhodla jsem se. Aspoň mám důvod vypadnout z bytu. Nedokážu jen tak bez konkrétního účelu jít ven. Za celý svůj dlouhý život jsem se nenaučila chodit jen tak na procházky. Ani jezdit na výlety. I teď podnikám výlety jedině na nákup do supermarketu vzdáleného půl druhého kilometru od mého domu. Pět stanic autobusem. Pěšky dvacet minut. Takže denně ujdu skoro tři kilometry. Nemusím, protože slušně zásobená samoobsluha je za rohem. Ale mám dobrý pocit, že dělám něco pro zdraví.

„Za půl hodiny jsem u vás,“ nahlásila jsem Petrovi.

2

V kanceláři jsem byla za pětadvacet minut.

Za dalších pět minut jsem seděla před monitorem. Očima jsem přelétla obrazovku se zprávou, kterou připravil Vašek Lom.

Tělo oběti objevil řidič autobusu na konečné v devatenáct hodin. Napřed si myslel, že muž sedící na sedadle v druhé řadě spí nebo omdlel. Lékař z přivolané záchranky zjistil, že byl zastřelen. Vrah, který ho střelil z bezprostřední blízkosti, pravděpodobně seděl na sedadle naproti. U oběti našli občanský průkaz a peněženku se dvěma tisíci korun, a proto loupežné přepadení bylo vyloučeno.

Projektil pocházel z pistole ráže 45ACP, která kvůli svým rozměrům 82x60x23 a váze pouhých něco málo přes 300 gramů patří k takzvaným dámským. Je registrovaná na jméno Helena Nováková a je hlášená jako zmizelá, pravděpodobně uloupená.

Manželka zastřelené oběti prokázala své alibi, protože v době zločinu strávila celé odpoledne v kadeřnictví a v kosmetickém salónu, což potvrdilo několik nezávislých svědků.

Vdova po oběti policii uvedla, že její muž měl poměr s jakousi Evou Polákovou, s níž několikrát telefonovala a naléhala, aby ukončila poměr s jejím mužem. A poněvadž přesto poměr pokračoval, mluvila taky s milenčiným manželem.

Poslední její rozhovor s milenkou a s jejím manželem se odehrál telefonicky čtrnáct dní před vraždou.

Údajná milenka ale policii uvedla, že oběť nikdy neviděla, neví, o koho jde, a že se žádné nevěry nikdy nedopustila.

Žádnou zbraň nikdy nevlastnila.

V době vraždy byla se synem v Chorvatsku. Bylo to ověřeno a potvrzeno.

Dva dny po vraždě, když manželka podezřelého inženýra Marka Poláka byla se synem v Chorvatsku, se dotyčný sám přihlásil na policii a předal jí pistoli, kterou údajně dostal poštou se zpětnou adresou hračkářství.

Marek Polák u výslechu podrobně policii vylíčil, že balík, který dostal dopoledne, rozbalil a objevil tam krabici s obrázkem pistole. Byl přesvědčen, že je to dárek pro jeho syna k narozeninám. Obal hned vyhodil a nechal si jen krabici s obrázkem. Otevřel ji teprve večer a objevil pistoli, ale jinou než na obrázku. Dokonce ho napadlo, že hračku v prodejně náhodou spletli. Pro každý případ se rozhodl věc ověřit na internetu a objevil, že pistole v krabici je dokonalý model. Po bližším zkoumání zjistil, že pistole není model, ale skutečná fungující pistole. Dostal strach a nějak tu zásilku dal do souvislosti s podivnými telefonáty jakési ženy, která obviňovala jeho ženu, že má poměr s jejím manželem. Proto ji odnesl na policii, ačkoliv riskoval, že se mu na policii budou smát, že je to přece jen dokonalý model dámské pistole.

Nesmáli se mu. Hned zjistili, že je to vražedná zbraň, z níž byl vystřelen projektil vyňatý z těla oběti.

Marku Polákovi ukázali fotografii mrtvého muže a foto z občanského průkazu. Marek Polák ale vypověděl, že oběť nezná, nikdy ji neviděl a nesetkal se s ní. Při dalším výslechu vypověděl, že o nevěře své ženy nic neví, o těch podivných telefonátech se dozvěděl od své manželky. Dokonce si s manželkou na nějaký čas vyměnili mobily, aby ta neznámá paní už přestala jeho manželku obtěžovat. Volala tedy na jejich pevnou linku.

Neví jistě, ale snad si s ní promluvil pan Marek Polák a slíbil, že celou záležitost napraví. Ta zásilka jeho záměr jaksi předběhla.

O tom, že jejího manžela podezírají, že zabil jakéhosi staršího muže, se mladá paní Eva Poláková dozvěděla po návratu z Chorvatska od své tchyně Zoji Polákové...

„Uf,“ otočila jsem se k Vaškovi: „Takže, milenčina manžela podezírají...“

„Už ho obvinili.“

„Nebylo to nějak moc rychle? Mají dost důkazů?“

„Nevím, jestli dost, ale pro obvinění prý stačí. Z té hračičky toho dědu skutečně zastřelili a jsou na ní otisky prstů Marka Poláka, milenčina manžela.“

„Jen jeho?“

„Jen jeho a nikoho jiného.“

„Motiv?“

„Žárlivost.“

„Nádhera! Vašku, prosím, zopákni mi všechny účastníky téhle soudobé Shakespearovské tragédie.“

„Ber to prosím vážně,“ požádal mě Vašek. Ale koutky rtů mu trochu cukaly smíchy.

„A neberu to snad vážně? Jedna opuštěná vznešená dáma, podváděný mladý muž, který ze žárlivosti zabije svého soka... Nádherný scénář. Zbývá jen rozepsat osoby a obsazení. Koho tu máme? Hlavní postava je údajný vrah žárlivec Marek Polák. Dál? Ale Vašku, hezky pomalu. Já si je všechny poznamenám....“

Vašek se rozhlédl, kam jsem dala svůj laptop.

„Na papír,“ odpověděla jsem na jeho nevyslovenou otázku. „Za prvé, je to spolehlivější, za druhé, bezpečnější, a za třetí, laptop jsem nechala doma. Přece ho nebudu s sebou všude tahat.“

Seděli jsme v kumbálku, který mi už přes dvacet let, které uplynuly od založení naší detektivní kanceláře, sloužil jako pracovna.

„Tak jo... Matka obviněného se jmenuje Zoja Poláková.“

„Hm...“

Zoja není běžné jméno. Jeho majitelky se většinou narodily až po válce. Po osvobození. Někteří pováleční nadšenci to jméno dávali svým dcerám na počest hrdinky Zoji Kosmoděmjanské, mladé ruské partyzánky, kterou Němci mučili a popravili. Ale kdo si teď bez ironie vzpomene na válečné hrdiny a na knihy, které o nich byly napsané.

„Kolik je té paní Zoje let?“ zeptala jsem se.

„Je mladší než ty,“ odpověděl Vašek.

Zoja – to by mohla být Ruska. A jakmile se u nás člověk setká s Rusem, hned mu naskočí obava, jestli dotyčný nemá něco společného s mafií. Média v nás vypěstovala těžko překonatelné předsudky.

„Je Češka?“ zeptala jsem se podezíravě. Ještě nám tak chybělo, abychom se zapletli s ruskojazyčnou mafií.

„Je Češka,“ uklidnil mě Vašek. Pak pokračoval: „Právě paní Zoja Poláková se obrátila na nás, protože se nechce smířit s tím, že jejího syna obvinili ze zabití inženýra Jiřího Sobotky.“

Hned jsem si zapsala: Zoja Poláková – matka podezřelého a zákaznice.

Oběť – inženýr Jiří Sobotka.

Marek Polák – podezřelý a Zojin syn.

„Dál,“ vybídla jsem Vaška.

„Podle policie měl Marek Polák motiv.“

„To jsem pochopila – nevěra jeho ženy.“

„Jo.“

„Jak se jmenuje? Poláková a dál?“

„Je tam napsaná,“ kývl k monitoru. „Eva.“

Napsala jsem: Eva Poláková – Markova manželka a Sobotkova milenka. Před slovem „milenka“ jsem nahoře připsala „údajná“.

„Má policie nějaké další důkazy?“ nadhodila jsem otázku.

„Neprůstřelné,“ odpověděl Vašek a z ničeho nic se zasmál: „Vlastně – střelné. Zbraň, kterou byl Sobotka zabit, měla otisky prstů Marka Poláka. Jenže...“ Vašek udělal dramatickou pauzu. „Marek tvrdí, že v životě o žádném Sobotkovi neslyšel, neviděl ho a ani netušil, že nějaký Sobotka existuje. Totéž tvrdí jeho manželka Eva Poláková.“

„To jsem taky pochopila z tvé zprávy. Takže Eva Poláková svůj poměr se Sobotkou pochopitelně zapírá. Asi vykládá, že to byl jen kamarád a nic s ním neměla, že?“ uvedla jsem obvyklé výmluvy nevěrných manželů.

„Jano, posloucháš, co jsem ti teď řekl? Vždyť jsi to přečetla v mé zprávě. Kolikrát ti mám opakovat, že ho prý v životě neviděla ani neslyšela.“

„Takže její muž vůbec nemusel žárlit?“

„Mají prý přímo bezchybný vztah.“

„To tvrdí kdo?“

„Paní Poláková. Tchyně. Matka podezřelého.“

„Aha. Tak to by mohla být pravda.“

„Podle tchyně měl její syn vzorné manželství,“ opakoval

Vašek.

„A přesto neznámého inženýra zastřelil?“ přemýšlela jsem nahlas. „A nějaký jiný důvod nebo motiv, kromě žárlivosti, k zabití inženýra Sobotky Polák neměl? Obchod, dluhy a tak...“

„Přece Marek Polák přísahá, že ani neví, o koho jde.“

„Přímo přísahá?“

„Ano. Přímo přísahá. Přísahal na vlastní život a na život své matky!“

„A neměl při tom zkřížené prsty?“ vzpomněla jsem si, jak jsme ve škole přísahali na cokoliv, že mluvíme pravdu, ačkoliv to evidentně byla čistá lež.

„Jano, mluvím o vážné věci,“ zase mě upozornil Vašek.

Jenže mně to opravdu připadalo trochu legrační: vražda ze žárlivosti. Fungující dámská pistole v krabici z hračkářství. Námět pro klasickou detektivku.

„Dobře. A jak se jeho otisky dostaly na vražednou zbraň?“ chtěla jsem vědět. „Jak to Polák vysvětluje?“

„Měl ji v ruce, když ji vyndal z krabice.“

„Byla registrovaná?“ vzpomněla jsem si, že se střelné zbraně registrují. „Musí se registrovat taky malá dámská pistole?“

„Byla. Uvedl jsem to ve zprávě. Pistole byla registrovaná a spolu s nějakými starožitnými šperky uložená v osobním trezoru. Jenže byt byl vyloupen. S trezorem a pistolí.“

„Co pojišťovna?“

„Pojišťovna krádež dědicům uhradila.“

„Jakým dědicům?“

„Ten byt vykradli v den pohřbu majitelky. Pojišťovna ho uhradila jen částečně. Byly tam nějaké nejasnosti a komplikace. Ale Jano, vůbec nevím, proč se o to staráš. Jakou to má souvislost se zločinem?“

„Vašku, jako bys nevěděl, že vše souvisí se vším. A protože to má souvislost s vražednou zbraní...“

„Jo...“ utnul mé vysvětlení. „Mám to ve zprávě,“ kývl směrem k monitoru. Plavaly na něm nějaké propletené kruhy. Dotkla jsem se myši. Okamžitě naskočil text.

„Tak na čí jméno byla registrovaná?“

„Helena Nováková.“

„Zní to jako nějaký pseudonym.“

„Ta osoba žila a umřela. Před lety. Nedočetlas to do konce,“ nachytal mě.

Přešla jsem to bez poznámky.

„Lupiče našli?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že jo. Bylo to prý i v novinách. Pochytali celou partu. Na svědomí měli těch vloupaček víc.“

„A ukradené věci?“

„Už dávno byly pryč.“

„Kdy se to stalo?“

„Dávno.“

„Jak dávno?“

„Jano, já jsem to nevyšetřoval. Už je dost i toho, co mi můj bývalý kolega vyprávěl, nezdá se ti?“

„Jo. Promiň,“ uvědomila jsem si, že i naše spolupráce s policií má své meze.

„Tu pistoli dostal Marek poštou?“ zeptala jsem se s očima na monitoru.

„Prý jo. A osobně ji odevzdal na policii.“

„Kdy? Nějak to tady nemůžu najít.“

„Kdy ji odevzdal? Aha, tady to je. Odevzdal ji druhý den po jejím obdržení.“

„Tři dny po Sobotkově smrti,“ dodal Vašek.

„Zajímavé... “ uznala jsem.

„Koukni se na data,“ nabádal mě Vašek.

Posunula jsem text dolů.

„Vidíš to?“

„Sobotkovo tělo našli na konečné autobusu v pondělí druhého,“ četla jsem z obrazovky. „Ve středu čtvrtého pan Marek Polák dostal balík, ve kterém byla pistole.“

„Takže ji někdo poslal v úterý,“ upozornil mě Vašek. „A hned ve čtvrtek pátého ji Polák odnesl na policii.“

„Ale všiml si, že na balíku byla zpáteční adresa hračkářství...“ opakovala jsem zamyšleně.

„Ano. Prý.“

„Našli to hračkářství?“ zeptala jsem se a posunula jsem text.

„Ne. Policie zjistila, že žádné hračkářství v té ulici neexistuje. Ani v okolí.“

„Takže si ulice, kde se nachází hračkářství, Polák přece jen všiml? A co pošta?“

„Prosím tě, je to skoro na začátku textu. Asi jsi to přeskočila,“ řekl Vašek trochu podrážděně.

Posunula jsem text nahoru zpátky. Přece jen raději čtu vytištěný text. Musela jsem kurzorem jezdit nahoru dolů, než jsem našla krátkou větu, že pan Marek Polák si razítka pošty nevšiml, ale zdá se mu, že balík byl odeslán z Hlavní pošty. Neví to jistě...

Otočila jsem se k Vaškovi.

„Policie to potvrdila? Podle stop?“

„Vždyť Polák balicí papír vyhodil... Na policii odevzdal jen pistoli. V krabici. A Honza Hanák...“

„Kdo je Honza Hanák?“

„Kapitán Hanák z kriminálky, to je ten, který to vyšetřuje, s jeho tátou jsem pracoval. Honza Hanák si myslí, že Polák ji mohl poslat sám sobě.“

„A pak pistoli předal policii?“

„Jo.“

„Bez obalu?“

„Kolikrát ti to mám opakovat? Jen s tou krabicí z hračkářství. Prý vyndal pistoli z obalu, vlastně z krabice, a balicí papír strčil do papírového pytle k ostatním papírovým odpadkům. Se starými novinami a podobně. A odnesl ten tříděný odpad do kontejneru.“

„Hned?“

„Jo. Prý hned. Polák si totiž napřed dokonce myslel, že je to hračka a že ji někdo z příbuzných posílá pro jeho syna. Má syna,“ opakoval Vašek zvýšeným hlasem. Jako kdybych byla nedoslýchavá nebo retardovaná. „V září by mu bylo sedm. A balicí papír Polák vyhodil, protože prý chtěl, aby to pro kluka bylo překvapení.“

„A to bylo překvapení, co? A jak to, že vůbec nepoznal, že to není hračka?“

„A ty bys to poznala?“

„Ne, ale jsem ženská,“ uvedla jsem nezvratitelný argument.

Vašek se zasmál.

„Ta pistole je právě dámská. Lehoučká. Jako hračka. Váží jen málo přes tři sta gramů.“

„Jako dámská?“ vybavil se mi nějaký předválečný film, v němž elegantní dáma vyndala z miniaturní kabelky malou bílou pistoli vyloženou perletí a s pláčem střelila do nevěrného manžela. Myslím, že jsem ho viděla v kině Ponrepo, kde promítali staré filmy.

Table of Contents

1

2