O STRACHU

OSHO

O strachu – Pochopení a přijetí životních nejistot

Originally English title: Fear – Understanding and Accepting the Insecurities of Life

Copyright © 2007 OSHO International Foundation, Switzerland

www.osho.com

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

Translation © Jana Žlábková, 2010

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation – www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation.)

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku. Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

Více informací hledejte na: www.OSHO.com

Jde o obsáhlou několikajazyčnou webovou stránku s magazínem aktualit, přehledem Oshových knih a Oshových promluv v audio– a videoformě, s archivem textů v angličtině a hindštině nacházejících se v OSHO Library a s podrobnými informacemi o Oshových meditacích. Najdete zde rovněž kalendář akcí (přednášek, cvičení apod.) probíhajících v OSHO Multiversity v Puně (Indie) a informace o Oshově mezinárodním meditačním středisku.

Kontaktovat nadaci OSHO International Foundation můžete na: www.osho.com/oshointernational

ISBN 978-80-7593-032-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-033-0 (mobi)

Obsah

Pochopení strachu

Kde se bere strach? A kam mizí?

Pohřben zaživa

Tolik práce a tak málo času

Klíčem je pochopení

Božská nejistota

Smrtelný děs – zkoumání kořenů strachu

Reality Východu a Západu

Psychické versus fyzické

Známé versus neznámé

Strach ze života

Nejisté a neznámé – tajemství důvěry

Od vědění k nevinnosti

Víra ve vnitřní hlas

Jděte tam, kam vás vede láska

Utápění se v nicotě

Vězeň vlastního „já“

Milujte se a nebojte se – víra v sebe a ostatní

Strach z intimity

Strach ze sebe

Odvrácená strana lásky

Hledání cesty k nebojácnosti: vhledy a meditace

Neutíkejte

Sebeuvědomování, nebo sebenazírání?

Strach z mlčení

Když vás něco děsí, jděte do toho

Vyvarujte se dvou extrémů

Nespěchejte

Nestanovte si neohroženost za cíl

Strach z vydechování

Ucítíte-li strach, přijměte ho

Není co ztratit

Radost je lék

O autorovi

Oshovo mezinárodní meditační středisko

Ponořte se do strachu.

Tiše se do něj nořte a poznávejte jeho hloubku.

A občas zjistíte, že není příliš hluboký.

Toto je zenový příběh:

Muž šel v noci po kamenité cestě

a náhle uklouzl a upadl. Měl strach,

že by mohl spadnout tisíce metrů dolů,

protože věděl, že pod okrajem cesty

se rozkládá velmi hluboké údolí, a tak se pevně

držel větve přesahující ze stráně. V temnotě

noci pod sebou viděl jen bezednou propast.

Vykřikl, a jediné, co uslyšel, byla ozvěna

vlastního hlasu – nebyl tam nikdo,

kdo by ho slyšel.

Dokážete si představit, jak strašlivě ten muž

po celou noc trpěl. Tam dole na něj neustále

číhala smrt, ruce měl čím dál studenější

a nemohl se držet moc pevně…, ale podařilo se mu

přečkat noc a pak vyšlo slunce

a muž pohlédl dolů…, a rozesmál se!

Žádná propast tam nebyla. Jen malý kousek

přímo pod jeho nohama čněl skalní převis.

Celou noc mohl odpočívat a dobře se vyspat –

převis byl dost velký – ale místo toho se noc

změnila v noční můru.

Z vlastní zkušenosti vám mohu říct toto:

Strach není příliš hluboký. Záleží jen na vás,

zda se budete dál držet větve a změníte

svůj život v noční můru, nebo se raději pustíte větve

a postavíte se na vlastní nohy.

Není se čeho bát.

OSHO

Pochopení strachu

Strach je stejně nehmotný jako váš stín, ale existuje. Stejně takový je i stín – nehmotný, negativní, ale nikoli neexistující – a občas na vás může mít velký vliv. Když jste v džungli a blíží se noc, leknete se vlastního stínu. Na opuštěném místě, na osamělé cestě vás vlastní stín vyděsí tak, že začnete utíkat. Útěk bude skutečný, snaha uniknout bude skutečná, ale příčina bude nehmotná.

Začnete utíkat před provazem v představě, že je to had, a když se vrátíte zpátky a pořádně se podíváte a zjistíte, co to skutečně je, celému tomu nesmyslu se upřímně zasmějete. Lidé se však bojí chodit tam, kde existuje strach. Lidé se bojí strachu víc než čehokoli jiného, protože samotná existence strachu otřásá vašimi základy.

Uvědomte si, že tyhle otřesy základů jsou velmi reálné. Strach je jako sen, je jako noční můra, ale když z noční můry procitnete, její účinky trvají dál, kocovina přetrvává. Dýcháte jinak než obvykle, potíte se, tělo se stále chvěje, je vám horko. Víte, že to byla jen noční můra, pouhý sen, cosi nehmotného, ale přesto chvíli trvá, než toto poznání pronikne až do samé podstaty vašeho bytí. A do té doby působí účinky nehmotného snu. Strach je noční můra.

Z čeho vzniká strach? Příčinou strachu je fakt, že neznáte sami sebe. Existuje jeden jediný strach projevující se mnoha způsoby; existují tisíce podob strachu, ale v zásadě je pouze jeden strach, a ten říká, že „tam hluboko uvnitř možná nejsem“. A svým způsobem tam opravdu nejste. Je tam božskost, ale vy tam nejste. Je tam hostitel, ale host tam není. A protože jste podezíraví – a vaše podezření je oprávněné – nedíváte se dovnitř. Dál předstíráte, že jste; víte, že kdybyste pohlédli dovnitř, tak nejste! Toto je hluboké, nevyslovené poznání. Není to záležitost rozumu, ale existence, je to přímo ve vás samých, je to pocit, že „možná nejsem. Je lepší nedívat se dovnitř. Budu se dál dívat ven“. A to vás udržuje v utkvělém klamu, v přetrvávající iluzi, že „já jsem“. Ale tento pocit existence „já“ je falešný, a proto plodí strach. Víte, že ho může cokoli narušit, že jakýkoli silnější, hlubší prožitek ho může zničit. Může ho zničit láska, může ho zničit závažná nemoc, může ho zničit pohled na umírajícího člověka. Je mnoho věcí, které ho mohou zničit, protože tento pocit je velmi křehký. A vy to zvládáte jen proto, že se nedíváte dovnitř.

Mulláh Nasreddin cestoval vlakem. Přišel průvodčí a požádal ho o lístek. Nasreddin prohledal všechny kapsy, podíval se do všech zavazadel, ale lístek nikde nenašel. Potil se a začal mít čím dál větší strach. A pak průvodčí řekl: „Pane, jednu kapsu jste vynechal. Proč se do ní nepodíváte?“

Mulláh Nasreddin odvětil: „Prosím, nemluvte o té kapse. Já se do ní nepodívám. Je to má jediná naděje! Kdybych se do ní podíval a lístek tam nebyl, tak jsem ho ztratil a už ho nikdy nenajdu. Já se do té kapsy nemůžu podívat. Nechte mě, ať se podívám kamkoli jinam, ale tahle kapsa je má jistota, protože mohu stále doufat, že v ní je možná lístek. Vynechal jsem ji záměrně a nesáhnu do ní. Bez ohledu na to, zda lístek najdu nebo ne, do téhle jediné kapsy se prostě nepodívám.“

A tahle situace se týká i vašeho ega. Nepodíváte se dovnitř, protože je to vaše jediná naděje: „Kdo ví? Možná tam je.“ Ale když se podíváte, vaše intuice vám říká, že tam není.

Ono falešné ego, které jste stvořili tím, že se nedíváte dovnitř a neustále hledíte ven, je základní příčinou existence strachu. Bojíte se všech míst, na něž byste se měli podívat. Bojíte se krásy, protože obrací vaši pozornost dovnitř. Je krásný západ slunce a oblaka září mnoha barvami, ale vy se bojíte podívat, protože taková krása vás zcela nutně zaměří dovnitř. Při pohledu na takovou krásu přestanete myslet: mysl na okamžik užasne, zapomene myslet, přestane vířit a spřádat myšlenky. Ustane vnitřní monolog, nastane pauza a vy jste náhle uvnitř.

Lidé se bojí působivé hudby, lidé se bojí působivé poezie, lidé se bojí hluboké intimity. Jejich milostné vztahy jsou jen bleskové vztahy. Nejdou do hloubky bytí toho druhého, protože z ní mají strach – na hladině bytí toho druhého se budete odrážet vy sami. Kdybyste nebyli na té hladině, na zrcadle bytí toho druhého, kdyby zrcadlo zůstalo prázdné, kdyby se v něm nic neodráželo – co potom?

Lidé se bojí lásky. Jen předstírají a stále dál hrají hry ve jménu lásky. Bojí se meditace, a přitom ve jménu meditace praktikují nové způsoby myšlení. Přesně to je transcendentální meditace Maharišiho Mahéše – není to meditace a není to nic transcendentálního, je to jen zpívání mantry. A zpívání mantry je pouhý myšlenkový proces, soustředěné myšlení. Je to další nástroj; nástroj nevedoucí k meditaci. Lidé opakují křesťanské modlitby, muslimské modlitby, hinduistické modlitby – a všechno jsou to jen různé způsoby vyhýbání se meditaci. Uvědomte si, že tohle nejsou meditace. Mysl je tak mazaná, že ve jménu meditace stvořila mnoho falešných jevů.

Meditace je stav, kdy neděláte vůbec nic, kdy mysl vůbec nefunguje. Meditace je nefungování mysli – žádné zpívání, žádné představy, žádná koncentrace. Člověk prostě je. A v tomto bytí zmizí ego a s egem zmizí i jeho stín.

Tím stínem je strach.

Strach je jedním z největších problémů. Každý člověk jím musí projít a do určité míry ho pochopit. Ego ve vás vyvolává strach, že jednoho dne zemřete. A vy dál sami sebe klamete a říkáte si, že smrt se týká jen těch druhých, a svým způsobem máte pravdu: zemře soused, zemře příbuzný, zemře přítel, zemře manželka, zemře vaše matka – vždycky se to stane někomu jinému než vám. Můžete se za ten fakt ukrýt. Třeba jste výjimka a nezemřete. Ego se vás snaží ochránit.

Ale pokaždé, když někdo zemře, cosi ve vás znejistí. Každá smrt je vaší malou smrtí. Nikdy nikoho neposílejte, ať se zeptá, komu zvoní hrana, protože zvoní vám. Každá smrt je vaší smrtí. I když spadne jen suchý list ze stromu, je to vaše smrt. Proto se dál sami ochraňujeme.

Někdo umírá a my mluvíme o nesmrtelnosti duše, ze stromu spadne list a my řekneme: „Nic se neděje. Brzy přijde jaro a strom bude mít nové listí. Je to pouhá výměna, pouhá změna šatu.“

Lidé věří v nesmrtelnost duše nikoli proto, že vědí, ale proto, že mají strach. Čím větší je člověk zbabělec, tím větší je možnost, že věří v nesmrtelnost duše – ne proto, že je zbožný, ale proto, že je prostě zbabělý. Víra v nesmrtelnost duše nemá s duchovnem nic společného. Duchovní člověk ví, že „já nejsem“ a všechno ostatní je nesmrtelné, ale s mým „já“ to nemá nic společného. Ono „já“ není nesmrtelné, ta bytost není nesmrtelná. Tohle „já“ je pomíjivé a vytváříme ho my sami.

Strach je stínem „já“. A „já“ kdesi v hloubi velmi dobře ví, že ve smrti zmizí… Základním strachem je strach ze smrti; všechny ostatní varianty strachu jsou jen jeho pouhým odrazem. A krásné na tom všem je, že smrt je stejně neexistující jev jako ego. A mostem mezi těmito dvěma neexistujícími jevy – egem a smrtí – je strach.

Strach je sám o sobě bezmocný, nemá sílu. Jde jen o to, že vy v něj chcete věřit – to jediné ho posiluje. Nejste ochotni ponořit se do vnitřních hlubin a čelit vnitřní prázdnotě – a v tom je jeho síla. Jinak je bezmocný, naprosto bezmocný. Ze strachu se nikdy nic nezrodilo. Láska je základem zrození, láska je tvořivá; strach je impotentní. Ale dokáže vám zničit celý život, dokáže vás obklopit jako temný mrak, dokáže vám vysát veškerou energii. Nedovolí vám proniknout do hlubinných prožitků krásy, poezie, lásky, radosti, oslav, meditace. Nic takového. Bude vás udržovat na povrchu, protože strach může existovat pouze na povrchu. Je to vlnka na hladině.

Jděte dovnitř, podívejte se dovnitř…, možná je tam prázdnota, no a co? Pak je to naše pravá podstata, pak je to přesně to, co jsme. Proč by se měl člověk trápit prázdnotou? Prázdnota je stejně krásná jako obloha. Vaše vnitřní bytí není nic jiného než vnitřní obloha. Obloha je prázdná, ale je to prázdná obloha nesoucí vše, celou existenci, Slunce, Měsíc, hvězdy, Zemi, planety. Je to prázdná obloha poskytující místo všemu, co je. Je to prázdná obloha – základna všeho, co existuje. Věci přicházejí a odcházejí a obloha zůstává stejná.

Totéž platí i o vnitřní obloze; i ta je prázdná. Oblaka připlouvají a odplouvají, planety se rodí a umírají, hvězdy vznikají a zanikají, ale vnitřní obloha zůstává stále stejná, nedotčena, neposkvrněna, nenarušena. Tuhle vnitřní oblohu nazýváme svědek, pozorovatel – a právě to je cílem meditace.

Vstupte dovnitř a radujte se z vnitřní oblohy. Pamatujte si, že ať vidíte cokoli, nejste to vy. Vidíte myšlenky, ale nejste myšlenkami; vidíte pocity, ale vy nejste pocity; vidíte své sny, touhy, vzpomínky, představy, projekce, ale ničím z toho nejste. Dál eliminujte vše, co vidíte. A pak jednoho dne nastane úžasný okamžik, ta nejdůležitější chvíle vašeho života, kdy už nezbude nic, co byste měli odmítat. Vše, co vidíte, zmizí, a zůstane jen ten, kdo vidí. A právě on je prázdnou oblohou.

Toto poznání zbavuje člověka strachu a naplňuje ho láskou. A vědět to znamená být bohem, znamená to být nesmrtelný.

Kde se bere strach? A kam mizí?

Jeden přítel se zeptal: Strach na mě působí mnoha způsoby, od pocitu nejasného neklidu či sevřeného žaludku po zběsilé panikaření, jako by měl nastat konec světa. Kde se strach bere? A kam mizí?

Všechny podoby strachu jsou vedlejší produkty identifikace.

Někoho milujete a s láskou se v jednom balení dostaví i strach – ten člověk vás možná opustí. Předtím už někoho opustil a teď je s vámi; třeba udělá totéž i vám. Je tu strach a cítíte, jak se vám svírá žaludek. Příliš na tom lpíte a nedokážete pochopit prostý fakt: na tenhle svět jste přišli sami. Ještě včera jste toho člověka neznali a dařilo se vám dobře a žádné svírání v žaludku jste necítili. A pokud ten člověk zítra odejde…, k čemu jsou ty žaludeční křeče? Vy už víte, jaké to bez něj je, a budete schopni žít dál sami.

Strach říká, že se věci mohou zítra změnit…, třeba někdo zemře nebo zbankrotujete nebo přijdete o práci; jsou tisíce věcí, které se mohou změnit. Sužují vás různé podoby strachu, ale žádná z nich není reálná – a tyhle obavy jste měli i včera, ačkoli byly zcela zbytečné. A věci se možná změnily, ale vy dál žijete. Lidé mají neobyčejnou schopnost přizpůsobit se jakékoli situaci.

Říká se, že tak velká přizpůsobivost je dána pouze lidem a švábům. Proto najdete šváby všude, kde jsou lidé, a lidi najdete všude, kde jsou švábi. Bývají pospolu, jsou si něčím podobní. I na tak vzdálených místech, jako je severní nebo jižní pól, lidé zjišťují, že si s sebou přivezli šváby, kteří jsou naprosto zdraví a živí a množí se.

Rozhlédnete-li se po této planetě, je to zcela evidentní – člověk žije v různých klimatických, geografických, politických, sociologických a náboženských podmínkách, ale daří se mu žít. A žije tak už po celá staletí…, věci se mění a člověk se tomu přizpůsobuje.

Není se čeho bát. A i kdyby nastal konec světa, no tak co? Vy skončíte s ním! Myslíte si, že budete stát na ostrově a celý svět zanikne, ale vy tu zůstanete? Jen žádný strach. Zůstane tu s vámi přinejmenším pár švábů!

Přestane-li svět existovat, tak v čem je problém? Ptali se mě na to už mockrát, ale v čem je problém? Jestli to skončí, tak to skončí. Nevzniká tím žádný problém, protože my tu nebudeme; nastane konec a nebude nikdo, kdo by se tím trápil. Bude to konečné osvobození od strachu. Konec světa znamená konec všech problémů, všeho znepokojujícího, veškerého svírání žaludku. Já v tom problém nevidím.

Ale vím, že všichni jsou plni strachu. Každý má určitý krunýř a má to své důvody. Nejprve se dítě narodí naprosto bezmocné do světa, o němž vůbec nic neví. Přirozeně má strach z neznáma, kterému čelí. Dosud nezapomnělo na devět měsíců absolutního bezpečí a jistoty, kdy nebyl žádný problém, žádná odpovědnost, žádné obavy ze zítřka.

Pro nás je to devět měsíců, ale pro dítě je to věčnost. Neví nic o kalendáři, neví nic o minutách, hodinách, dnech, měsících. Žilo věčně v naprostém bezpečí a jistotě, bez jakékoli odpovědnosti, a pak bylo náhle vrženo do neznámého světa, v němž je po všech stránkách závislé na ostatních. Je zcela přirozené, že cítí strach. Všichni jsou větší a mnohem silnější a bez jejich pomoci nepřežije. Ví, že je na nich závislé; ztratilo svou nezávislost, ztratilo svou svobodu.

Koniec ukážky