Věnceslava Dezortová

VRAŽDY BEZ PACHATELE (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věnceslava Dezortová, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6124-6

HOLMES A KONCERT ADLEROVÉ

Byl sychravý podzimní den. Dr. Watson seděl v křesle a četl noviny. Náhle si na něco vzpomněl a pravil: „Holmesi, měl jste v poslední době plno práce se zapeklitým případem. Proto možná nevíte, že za tři dny má v Londýně koncert Irena Adlerová. Nechci, abyste mi vyčítal, že vám tahle událost ušla.“ Řekl to poněkud nesměle, neboť váhal, jestli nemá přítomnost slavné zpěvačky před detektivem zatajit. Věděl, že ji svého času velmi obdivoval. Byla pro něho symbolem inteligence, chytrosti a krásy. Pro Watsona byla zosobněním podlosti a intrik, zejména vůči mužům. Takovým ženám se raději vyhýbal.

Chvíli bylo ticho. Holmes něco kutil u pracovního stolu a tvářil se, že nevnímá.

Pak jakoby mimochodem pronesl: „Už jsem rezervoval lístky pro nás oba. Právě pro ni chystám dárek.“

„Ó,“ řekl překvapený doktor, „taky mě mohlo napadnout, že nejste tak odtržený od vnějšího světa, jak by se mohlo zdát při vaší pracovní vytíženosti. Mohu se zeptat jaký dárek?“

„Rachotící, dunící, velkolepou ohnivou kaskádu.“

„Ó,“ zvolal znovu Watson, „co si mám pod tím představit?“

„Je to sice tajemství, ale před vámi můžu mluvit. Vystřelující barevné rachejtle vytvoří na obloze ohnivý nápis Irena. Mám na tom ještě moc práce. Nechci nikoho vidět ani slyšet. Watsone, dejte si volno, sejdeme se až před koncertem.“

„Tak ho ta ženská ještě nepřešla,“ zabručel potichu Watson a nerad se odporoučel.

§§§

Druhý den ráno zaklepala paní Hudsonová na dveře svého nájemníka.

„Pane Holmesi, můžu dál?“ zeptala se.

Po chvíli čekání a dalším klepání se přece jen osmělila otevřít dveře. Spatřila detektiva sedícího u stolu. Ani se neohlédl, něco míchal v hrnci. Nebylo jí jasné, jestli už vstal, nebo ještě nešel spát. Byl bledý, rozcuchaný, zarostlý, napůl oblečený, prostě vypadal příšerně. Vzpomněla si na divné rány, které ji v noci budily ze spánku. Asi celou noc pracoval. Koukla na strop a zděsila se. Byl samá díra, jak po bitvě. Snad pan Holmes tady nestřílel! U něho bylo všechno možné. Jeho extravagantní vrtochy ji občas dovedly hodně vytočit, ale vždycky mu odpustila.

„Přišel za vámi nějaký pán. Mám ho pustit dál?“ pronesla dotaz, na který málem zapomněla, když se rozhlížela po zpustošeném pokoji.

„Říkal jsem přece, ať mě nikdo nevyrušuje,“ zavrčel.

„No jo, když on říká, že je ze Scotland Yardu.“

Tahle informace detektiva zarazila. Přece jen se ohlédl po své bytné. „Co chce?“ vyštěkl.

Pokrčila rameny. Teprve teď si povšimla kupy šedivého prášku na stole. To bude střelný prach! uvědomila si s hrůzou. Neměla chuť opustit tuhle místnost vzdušným letem společně s dveřmi, možná i s futry.

„Pane Holmesi,“ řekla výhružně, „doufám, že tentokrát zůstanou okna celá. Sklenář odjel s rodinou k moři…“ Přitom rychle couvala ke dveřím.

Peprnou poznámku nechal detektiv bez povšimnutí, jen pronesl: „Ať jde tedy dál.“

Začal urychleně sklízet všechno ze stolu do zásuvky. Nebylo to kvůli bytné, ale nechtěl, aby příslušník Scotland Yardu viděl cokoliv z jeho nového experimentu.

Vešel muž v černém plášti, uctivě pozdravil a pravil: „Posílá mě vrchní komisař Black. Žádá, vlastně prosí, jestli byste se mnou mohl k němu přijít. Prý okamžitě. Je to velmi, velmi naléhavé.“

„O co jde?“

„Nesmím nic vyzrazovat, ale o samotnou královnu.“

Holmes vstal od stolu a protáhl své ztuhlé údy. Přece jen ho informace týkající se panovnice nenechala lhostejným. „Dobře, trochu se upravím a jdeme.“

§§§

„Můj drahý příteli Sherlocku Holmesi, vítám vás!“ zvolal nezvykle srdečně vrchní komisař Black.

„Co se stalo, že si ani všemocný Scotland Yard neví rady?“ řekl poněkud ironicky detektiv.

„Včera se na počest královny pořádala nějaká oslava a skončila špatně. Když se královna odebrala do svých komnat, odložila na stolek náhrdelník. Po chvíli už tam nebyl…“

„Myslel jsem, že královně někdo usiluje o život nebo byla unesena! To mě voláte jen kvůli tomu, abych našel její ztracenou cetku?“ zvolal rozčilený Holmes.

„Uklidněte se. Nejde o bezvýznamnou cetku. Je to historický, v královské rodině po několik generací děděný vzácný briliantový šperk s černými perlami. Královna na něm moc lpí. Celou noc jsme ho hledali já a moji podřízení. Marně. Když se tak na vás dívám, taky mám dojem, že jste celou noc nespal. Nevím, jaké důvody jste měl vy, ale já už padám únavou a nevím si rady. Říkal jsem si, že jedině tak skvělý detektiv jako vy mi pomůže.“

Lichotka zřejmě zabrala. Holmes se trochu ošil a pravil: „Dejte mi řidiče s autem. Odjíždím.“

„Kam, proboha?“ zvolal poněkud nejistě vrchní komisař.

„Přece hledat ten náhrdelník.“

§§§

Před koncertní halou se sjížděly londýnské celebrity. Zdálo se, že tu jsou všichni, kteří v nejvyšších kruzích něco znamenají. Koncert Ireny Adlerové byl považován za událost sezóny, na které museli být i ti, kteří k umění a zpěvu nemají žádný vztah. Tady šlo o prestiž. Dr. Watson už netrpělivě přecházel před budovou. Sherlock Holmes nikde.

Po chvíli přijelo auto se znakem Scotland Yardu. Přihnalo se jak o závod. Zprudka zabrzdilo a z něho důstojně vystoupil slavný detektiv. Kývnul na doktora a nechali se uvaděčem odvést do lóže. Holmes se dle svého zvyku bedlivě rozhlédl po hledišti. V lóži přímo proti nim spatřil vrchního komisaře Blacka, ale dělal, že ho nevidí. Přesto mu neunikly jeho divné posunky na Watsona, dokonce ukázal palcem dolů.

„Co to má znamenat?“ obořil se nadurděně na doktora.

„Nevím, co máte na mysli.“

„Ale víte moc dobře. Mluvím o vrchním komisaři.“

„Aha, já se vám tedy přiznám,“ poněkud se ošíval Watson. „Jde o sázku. S komisařem.“

„Odkdy se vy sázíte a ještě k tomu se Scotland Yardem?“ opravdu se udivil detektiv.

„My jsme se totiž dnes dopoledne potkali. Black mě chytil za rukáv, ani nepozdravil a vychrlil na mě otázku, jestli už jste našel náhrdelník. Já nevěděl o co jde. Když mi to poněkud zmateně pověděl, suverénně jsem řekl, že ho přinesete nejpozději večer na koncert…“

„Jak jste si mohl být tak jistý?“

„Přece vás znám.“

„O co jste se vsadili?“

„O skvělou večeři. Platí, kdo prohraje. Patrně se domnívá, že právě vyhrál, proto na mě tak gestikuloval.“

„Tak běžte za ním a řekněte mu, že o přestávce mu náhrdelník předám ve foyeru.“

„Ne, vážně? A kde ho máte?“ Watson vypadal, jako by mu uletěly včely. Až se Holmes rozesmál.

„V kapse kabátu. Pospěšte si, než koncert začne.“

Watson vystřelil z lóže jako blesk a Holmes nenápadně pokukoval po Blackovi. Chtěl vidět, jak se bude tvářit, až mu jeho přítel sdělí úžasnou zprávu. Nemýlil se. Vrchní komisař přímo zářil a viditelně kynul proti do lóže. Nakláněl se, div nevypadl. Watson se po chvíli přiřítil zpět a s obavami pravil: „Komisař je nadšený, ale proč necháváte šperk v kabátě na věšáku? Za chvíli zhasnou světla, aby nám šperk ještě někdo neukradl.“

„Jak to nám?… Vůbec se nebojím. Pokud by nějaká cizí ruka sáhla do kapsy, spustí alarm moji ohnivou kaskádu. To by byl rachot!“ ušklíbnul se detektiv.

„Vy jste stihnul udělat i tu kaskádu?“

„Posaďte se a nevyrušujte, chci se soustředit na božský zpěv naší drahé přítelkyně.“ Holmes zaujal pozici, jako by měl v zádech pravítko. Přivřel oči, zdálo se, že je v transu.

§§§

O přestávce vrchní komisař Black už nedočkavě přešlapoval ve foyeru.

„Co si dáme k večeři?“ zvolal na něho Holmes, když se i s Watsonem přiblížili. Komisař se na něho zahleděl jak zřízenec na adepta psychiatrické léčebny. Nechápal souvislost.

„Slyšel jsem o slíbené výborné večeři. Už tři dny jsem nejedl a nespal, těším se. Doufám, že sázka o jídlo se nevztahuje jen na Watsona, ale i na mě. Snad to kasa Scotland Yardu unese,“ se zasmáním pravil detektiv.

„Aha. Ano, jistě… máte ten náhrdelník?“ netrpělivě pravil vrchní komisař Black.

Holmes vytáhl z kapsy pytlík a vypadalo to spíše na to, že chce z něho nabídnout bonbon než že je uvnitř milionový šperk. „Tady ho máte,“ pravil stručně.

„Holmesi, můj drahý příteli, jak se vám to podařilo?“ pravil radostně komisař a hned nahlížel dovnitř, jestli nejde o nějaký vtip. Oslnil ho lesk briliantů, nebylo pochyb o tom, co je uvnitř.

„Povídejte, kdo je pachatelem? Kde jste šperk našel?“

„Využil jsem svých styků u dvora. Poptával jsem se, přemýšlel a jednal. Vy ne?“

„Ale samozřejmě, prohledali jsme všechny a všechno, jenže náhrdelník jako by se do země propadl…“ Bylo vidět, že vrchní komisař přímo hoří zvědavostí.

Detektiv si chtěl tuhle chvíli trošku vychutnat. Zdlouha se nadechl a po chvíli pravil: „Zjistil jsem, že mezi služebnictvem královny je nová komorná….“

„To jsem zjistil taky, jenže nic jsme u ní nenašli,“ vpadl mu do řeči komisař.

„Ta komorná chodí s královským řidičem….,“ pokračoval Holmes.

„To taky vím, obrátili jsme naruby široko daleko všechno kolem něho včetně auta a nic.“

„Řidič má sestru….,“ řekl Holmes a udělal pauzu, jako by čekal, že mu komisař opět vpadne do řeči. Když mlčel, pokračoval: „Ta sestra si vzala Itala Malucelliho.“

Vrchní komisař zíral napjatě na detektiva. „Aha, tak daleko už jsme se nedostali, ale co je s ním?“

„Pan Malucelli vlastní obchod s exkluzivním zbožím v New Yorku. Watsone, vzpomínáte si, když jsme tam byli naposledy, tak zrovna vrcholil soud s překupníky briliantů, v jejichž čele byl Malucelli. Jenže nic mu nedokázali a byl osvobozen.“

„Ano, vzpomínám si. Navštívili jsme jeho obchod. Bylo tam překrásné zboží. Boty, kabelky, módní doplňky, šperky. Ale ty ceny!! Za jednu kabelku by u nás bylo auto střední velikosti,“ rozplýval se dr. Watson.

„Můžete to zkrátit?“ řekl netrpělivě komisař a obrátil se znovu na detektiva.

„Prostě komorná předala náhrdelník svému milému, tedy královninu řidiči, a ten ho dal svému švagrovi, tomu Italovi,“ suše zkonstatoval detektiv.

„To jste zkrátil nějak moc. Co bylo mezi tím, kde jste Itala dostihnul?“ zvolal zoufalý komisař.

„Máte pravdu, mezitím se odehrála napínavá honička. Když jsem zjistil, že Malucelli byl na skok v Londýně, ale už odjel na letiště, dostal váš řidič zabrat. Musím konstatovat, že u Scotland Yardu máte skvělá silná auta a přidělil jste mi schopného šoféra. Jeli jsme jak o závod na letiště, kličkovali ulicemi Londýna někdy i mimo předpisy. Kdyby přišlo hlášení o přestupcích, doufám, že je ztopíte. Dostihnul jsem Malucelliho těsně před odbavením k letadlu do New Yorku. Požádal jsem známého celníka o důkladnou prohlídku. Ve dvojitém dně jeho příručního zavazadla našli královnin náhrdelník. Pak už jsme zase uháněli nazpět, abych stihnul včas koncert. To je všechno.“ Uzavřel své vyprávění Sherlock Holmes.

Vrchní komisař Black se mračil, což dělal vždycky, když o něčem usilovně přemýšlel.

Pak pravil: „Nějak jsem to nepochopil. Jak jste přišel na spojitost mezi komornou a tím Italem? Určitě vám sama od sebe nevykládala, že její milý má švagra Itala, který je obchodníkem, zajímají ho brilianty a právě je v Londýně. A taky, že je to gauner, zloděj šperků a bla bla bla…“

„Máte pravdu. Je hodně nemluvná a dalo mi práci odhalit fakta a vydolovat je z ní. Víte, co mě inspirovalo a přivedlo na stopu?“

„Tak už mluvte, nebo tu budeme do konce koncertu,“ pravil netrpělivý vrchní komisař.

„Přivedla mě na to náhoda. Všimnul jsem si, že komorná má exkluzivní kabelku značky Malucelli v hodnotě tak několika jejích měsíčních platů. Vím, že tohle zboží se v Anglii neprodává. Kde k ní mohla přijít? Začal jsem přemýšlet, dávat věci do spojitosti a rázně jsem na komornou zaútočil otázkami, taky výhrůžkami. Přiznala všechno. Bál jsem se, abychom nepřijeli na letiště pozdě, ale vyšlo to. Pak už jsem jen vašeho řidiče donutil k řadě přestupků, abych se dostal včas na koncert,“ Holmes se vítězoslavně zasmál.

Je to génius. Má znalosti, známosti, umí využívat náhody a donutit štěstí, aby bylo na jeho straně, pomyslel si přímo se závistí vrchní komisař. Oba pánové už se mezitím obrátili k odchodu do své lóže.

„Ještě jste mi, Holmesi, neřekl, kam chcete jít na večeři, ať objednám stůl,“ zavolal za nimi.

Detektiv se ani nezastavil, jen pootočil hlavu a přes rameno hbitě odpověděl: „Necháme to na umělkyni. Nebude vám vadit, když ji vezmeme s sebou? Přece jen v dámské společnosti nám bude víc chutnat.“

Komisař pouze zalapal po dechu. Bylo mu jasné, že soukromou večeři a ještě k tomu za prohranou sázku nemůže naúčtovat Scotland Yardu.

Watson následoval Holmese do lóže a usmíval se. Nepřekvapilo ho, že jeho přítel vypátral ukradený šperk, ale pobavilo ho, jak pro všechny zařídil perfektní večeři. Náhle se zarazil. Proboha, jen aby nechtěl Adlerové předvádět ohnivou kaskádu s nápisem Irena na stropě některé exkluzivní restaurace, pomyslel si a polohlasně pronesl: „To by se Black nedoplatil!“

„Říkal jste něco, Watsone?“ zeptal se Holmes.

„Ne, jen že je to koncert k nezaplacení.“

TAKOVÁ TO BYLA KRASAVICE

„Podívej, přišel Pavel Klasa. Páni, to je ale neforemná koule, co se ho drží jako klíště. Kdo to je?“

„Veroniko, nemluv tak nahlas, ať tě neslyší celé okolí. Je to jeho žena Věra. S kým by asi tak měl přijít na firemní večírek….“

„Chudák, s takovým monstrem někam chodit, to je spíš za trest. Já jsem ho několikrát viděla s pěknou štíhlou blondýnkou. Docela k sobě pasovali.“

„Asi myslíš Vandu Novákovou z finančáku. Dělají teď spolu na nějakým projektu.“

„Myslíš jenom na projektu?“

„Nebuď ironická. Věra Klasová bývala krasavice, fakt. Pavel nám kdysi ukazoval fotky z doby, když si ji bral. Jenže při třetím dítěti měla nějaké zdravotní problémy, hrozně ztloustla a už to nikdy neshodila. Naopak, strašně přibrala. Lékaři byli bezradní.“

„To má Pavel smůlu.“

„Snad bys měla litovat hlavně ji, ne?“

„Ani ne. Já si myslím, že kdyby chtěla, tak nějakou přiměřenou dietou se dá vše upravit, a taky by mohla víc dbát o sebe. Vždyť se na ni podívej. Vlasy jako vrabčí hnízdo, obličej nenamalovaný a šaty úplně nemožný. Místo aby jí trošku schovaly tloušťku, tak si vezme o číslo menší a ještě se přeřízne páskem, který zdůrazní její otřesný proporce. Prostě děs.“

„Třeba se jí líbí, jak vypadá. Co ti je do toho?“

„Nic. Jen tak uvažuju. Myslíš, že mužský může být takový ženě věrný?“

„Nevím a ani mě to nezajímá.“

„Mě jo. Kolik mají vlastně dětí a jak starý?“

„Jsi nějak moc zvědavá a kritická. To bude asi tím alkoholem, co jsme vypily, nebo proč tě to vůbec zajímá?“

„Je to pěknej mužskej, třeba by stál za hřích.“

„Nech toho. Je ženatej. A pokud jde o děti, mají tři kluky. Dva starší jsou kolem dvacítky, nejmladší měl nedávno patnáct. To vím, protože nám Pavel vykládal, jaký měli doma průšvih s jeho narozeninami. Kluk na oslavu, že dostal občanku, se s kamarádama tak ztřískal, až skončil na záchytce. Pavla volali policajti, ať si přijde syna vyzvednout. To víš, jak pěnil.“

Obě ženy se zasmály na celé kolo, až se několik lidí kolem ohlédlo.

„Vidíš, budíme pozornost, jsme tu jako dvě pavlačové drbny. A dost. Nemám co pít, jdeme na decku, dokud ještě nějaká je. Slyšela jsem, že naše firma na tom není moc dobře. Třeba je to poslední vánoční večírek, kdy se šéf plácnul přes kapsu. Stejně bylo loni větší pohoštění. Tys ve firmě ještě nebyla, tak neznáš lepší časy. Víno teklo proudem celej večer, barmani nám míchali koktejly a stoly se prohýbaly pod jídlem. Dnes není ani šunka na kosti. Mám dojem, že už zmizely i chlebíčky. To je bída. Možná už došlo i víno…“

„Hele, vidělas to?“

„Co, prosím tě?“

„Teď kolem Pavla přešla ta blondýna z finančáku a oba dělali, že se neznají. Není to nějak podezřelý?“

„Hele, ty Sherlocku, s tebou tedy je zábava. Všímej si raději svýho muže a nemysli na jinýho, nebo se ti to nevyplatí.“

„Děkuju za radu. Svýho mám v merku, ale ten Pavel mě zajímá. Stejně nevěřím, že by ho taková bečka sádla mohla pořád přitahovat. Je teď v nejlepším věku, kdy mužský chytá druhou mízu, však uvidíš.“

Byla to prorocká slova. Jenže se vše odehrálo ještě složitěji a mnohem hůře než v dialogu dvou upovídaných kolegyň na vánočním firemním večírku.

§§§

Uplynul půlrok. Právě začaly školní prázdniny. Šéf firmy přiznal, že příjmy značně poklesly, a doporučil zaměstnancům vzít si dva měsíce dovolené. Samozřejmě neplacené. Na podzim prý se uvidí. Trh je nevyzpytatelný. Snad dojde k oživení.

Pavel Klasa se rozhodl první měsíc strávit na chatě, odpočinout si a další měsíc pak získat nějakou brigádu. Jeho žena Věra si vzala celý červenec dovolenou a docela se těšila na chatu, tedy na televizi, jak bude mít čas koukat na všechny seriály, hlavně na ty zamilované. Navíc si vzala s sebou celou tašku DVD s vypůjčenými filmy.

Pavel z představy vřískající televize od rána do večera velkou radost neměl. Taky si přivezl s sebou tašku „duševní potravy“, ale ta spočívala v haldě knížek, na které během roku neměl čas.

S pomyšlením „to bude ponorka být tu s Věrou celý měsíc, snad to nějak přežiju“ vstoupil do chaty, kterou měl velmi rád. Aby ne, když tady každá polička, cokoliv od dřeva, prošlo jeho rukama. Někdy si říkal, proč se raději nestal truhlářem, proč se musí otravovat celý život administrativou.

Na chatu vlastně přijeli sami. Oba starší kluci sehnali brigádu v zahraničí, aby si vydělali nějaké euro. Nejmladší syn měl na výběr dvě možnosti. Buď se nudit s rodiči na chatě, nebo jet k babičce na Moravu, kde měl z předchozích prázdnin spoustu kamarádů a co víc, babička to s jeho výchovou nijak nepřeháněla. Mohl si dělat, co chtěl, jen když přišel celý a včas na jídlo. Volba pochopitelně padla na druhou možnost, jet k babičce.

Manželé Klasovi po příjezdu zkontrolovali, jestli funguje elektřina, zda jsou okna celá a nebyl tu nějaký pobuda, co je nového na zahradě a v okolí. Ke své lítosti zjistili, že jejich sousedé ještě nedorazili. Měli vlastně jen jedny, jinak kolem dokola byly louky a lesy, civilizací skoro nedotčená krajina.

Uplynuly tři dny. Zatím se žádná ponorková nemoc nekonala, protože Pavel se s Věrou moc nebavil. Buď pracoval se dřevem na zahradě, nebo se zavrtal do houpací sítě v rohu zahrady, pěkně ve stínu, a četl a četl. Věra marně doufala, že se jejich vztah zlepší. Cítila, že její muž je duchem nepřítomný. Kdyby jí alespoň něco vyčetl nebo za něco vynadal, ne, tvářil se jako by tam ani nebyla. Jejich dialog spočíval na slovech „pojď jíst – už jdu – přines dřevo do kamen – jo – nechceš se jít se mnou dívat na televizi? – ne, budu si číst.“

Dalo se do deště a dva dny nepřetržitě lilo. Tím se na jejich konverzaci a vztahu nic nezměnilo. Věra koukala střídavě na televizi a na video, on si dal na uši hluchátka a četl. Nezávislý pozorovatel by řekl, že taková nuda se nedá vydržet, ale oni byli jako dvě sfingy s kamennou tváří. Každý sám se svými myšlenkami.

Konečně zase nastal krásný den. Věra usoudila, že by mohli jít do lesa na houby, když je tak pěkně po dešti. „Pojď se mnou, houby máš přece rád. Trochu se projdeme. Mám svá místa, kde vždycky rostly, snad se letos nic nezměnilo,“ pronesla poněkud dlouhou větu k Pavlovi.

„Ne, běž sama. Víš, že nerozeznám prašivku od hřibu. Půjdu nasekat dřevo. Ještě jsem chtěl opravit poličku v předsíni,“ pravil a ani se na ni nepodíval.

Věra vzala rovnou dva košíky a odešla sama. Pavel se za ní díval a vzpomněl si na jednu pohádku. Princ políbil ošklivou ropuchu a ta se proměnila v krásnou princeznu. U mě je to obráceně, smutně uvažoval. Vzal jsem si pěknou štíhlou princeznu a ta se mi proměnila v tlustou ropuchu. Nenávratně. Žádné políbení by nepomohlo. Dál už nemůžu. Jak jí mám říct, že se chci rozvést? Děti jsou velké, tak to snad pochopí. Vím, asi Věře ublížím, ale trápit se vzájemně nemá cenu. Je pravda, že kdyby mi do cesty nepřišla Vanda, tak takhle živořit s nemilovanou ženou budu dál. Jenže roky ubíhají. Když ne teď, tak kdy? Až budu dědek v penzi? Ne, musím to nějak vyřešit.

Důvod, že Věře ublíží, nebyl jediný, proč se už dlouho rozmýšlel, jak se s ní rozejít. Trápila ho ještě jiná otázka. Když požádá o rozvod, bude to on, kdo rozbíjí manželství, a Věra si bude moci diktovat podmínky. Dovedl si představit, že by si najala šikovného právníka a oškubali by ho do nitě. Takových případů kolem sebe viděl dost. Ženě zůstal byt, zařízení, vkladní knížka, někdy i auto a chudák manžel odešel po rozvodu jen s kufříkem svých svršků, protože ty ublížené rozvedené ženě nebyly k ničemu.

Takhle dopadnout nechtěl. Rozhlížel se po chatě. I na té mu záleželo. Kupovali ji společně, za společné peníze. Nechala by mu ji Věra? Tím se nebyl jistý. Štvalo ho, jak je bezradný.

Podobnými úvahami se zabýval už celý uplynulý rok a pořád nic nevymyslel. Vanda také začala ztrácet trpělivost a naléhala na něho, ať se rozhodne, že nechce být věčně jen skrývanou přítelkyní. Jenže těžko se rozhodovat, když ani ona neměla vlastní byt. Bydlela s matkou. Nedovedl si představit, jak by se nastěhoval k nové tchýni, navíc stejně staré jako byl on sám. Takovému peklu se nechtěl vystavovat. Teď ještě hrozí, že možná bude bez zaměstnání. Může taky skončit mezi bezdomovci. Brr, otřásl se příšernou představou. To raději vydrží dál s Věrou. Sakra, copak není nějaké řešení? Neviděl ho.

A co vlastně Věra? Začal uvažovat, jestli ona vůbec něco tuší nebo co si asi myslí. Žijí vedle sebe jako dva cizinci. Spolu už dávno nespí, ale ona nenaléhá, nestěžuje si. Je taková studená jako had. Když jsou doma všichni kluci, není čas rozebírat nějaké rodinné vztahy. To všechno ho napadlo až teď na chatě, když jsou tu najednou sami. Také se mu začalo stýskat po Vandě. Nic o ní neví už řadu dní. Chata je v dolíku, není tu signál na mobil. Zatím ještě ani nebyl ve městě, aby jí zavolal. Nakoupit byli s Věrou ve vesnickém obchůdku. Tam se neodvažoval pídit po nějakém telefonu. Nakonec to dopadne tak, že Vanda se naštve a nabalí si prvního, který se namane. Jemu zůstane na krku nepohádková ropucha.

Pavel z lítosti nad sebou vyšel z chaty a začal s plnou vervou sekat dříví. V tom ji uviděl. Vstoupila do branky s košíky plnými hub. Když se podíval na to houpající se sádlo, které si říká jeho manželka, měl chuť zatnout sekeru trochu vedle od špalku. Včas se zarazil. Pomyslel si něco o schizofrenii a že on je přece jen normální, a začal zase bušit do špalků dřeva, až třísky létaly široko daleko.

„Dnes bude skvělý oběd,“ pronesla Věra stručně. Ani se neusmála, ani mu neukazovala svůj úlovek. Prostě bez dalšího slova zmizela za dveřmi chaty. Pavel také neprojevil slůvko obdivu nebo chvály.

Vstoupil dovnitř až na zavolání, že houbová smaženice je na stole. Ani neměl hlad. Podíval se na ty dvě stejné hromádky na talířích a usedl na svoji židli s výhledem do zahrady, kde sedával odjakživa. V tu chvíli ho něco napadlo. „Věro, říkal mi jeden známý, že prý je ke smaženým houbám dobrý kečup. My ho někde máme, viď?“

„Prosím tě, kečup? To jsem ještě neslyšela, ale když myslíš, vyzkoušíme to,“ vstala a šla do provizorní špajzky hledat kečup.

Smaženici snědli i s kečupem, ale usoudili, že nijak zvláštní pochoutka to není. Napili se piva a Věra si šla odpočinout, protože po brouzdání lesem usoudila, že si odpolední spánek zaslouží. Pavel šel číst do své sítě v koutě zahrady.

„Pavle, není ti špatně?“ ozvalo se náhle z chaty.

„Ne, proč?“

„Odvez mě rychle do nemocnice, je mi moc zle. Nechápu to. Asi z hub.“

„Jak to, mně nic není a snědl jsem jich tolik co ty.“

Věra se začala svíjet křečemi, takže Pavel šel rychle nastartovat auto, což se mu ale nedařilo. Baterie byla vybitá. Složitě strkal do auta a vší mocí se snažil auto nastartovat. Konečně se mu to povedlo. Věra už byla téměř v mdlobách, když ji nasoukal do auta. Při její váze to vůbec nebylo jednoduché.

Dojeli do nemocnice v okresním městě a pak už Pavel jen seděl v čekárně a koukal na ten šrumec kolem. Lékaři se ho marně ptali, jaké houby jedli, jak vypadaly. Pavel pravil, že je v syrovém stavu vlastně ani neviděl. Navíc se v houbách nevyzná, sbírat je nechodí, to obstarává jeho žena. Zrovna tak dnešní houby. On má k nim vztah jen jako k dobrému jídlu na talíři.

Po dvou hodinách usilovné snahy lékařů přišel jeden z nich Pavlovi oznámit, že jeho žena zemřela. Vyjádřil mu účast, už chtěl odejít, aby se sám vzpamatoval z úmrtí pacientky, ale pak ho něco napadlo a pravil:

„Pane Klasa, vždyť vy jste ty houby jedl také, že. Není vám nic? Nepociťujete nějaké křeče?“

„Ne, vůbec nic.“

„Je možné, že máte třeba odolnější organismus. Nechcete, že bychom vám preventivně vypumpovali žaludek nebo dali nějaké projímadlo?“

„Ne, proboha, jen to ne!“

„Raději chcete riskovat život a dopadnout jako vaše paní?“

„Ne, to nechci.“

„Tak proč jste tak neskutečně klidný? Já vím, asi jste v šoku z toho všeho. Já bych vám přece jen doporučil nějakou prevenci. Nechci mít tady za pár hodin dalšího mrtvého.“

„Nic nechci a nic mi není.“

„Jak si můžete být tak jistý, že vám nic z těch hub nebude v následujících hodinách? Jedl jste je přece taky?“

„Ano, jedl, stejné množství jako ona.“

„Pak nechápu, že by z té smaženice všechny kousky nějaké jedovaté houby skončily na talíři jen vaší manželky a nikoliv taky na vašem talíři.“

Pavel na to neměl odpověď. Jen bezmocně pokrčil rameny.

„Kdo připravoval ty houby?“ zeptal se znovu lékař, teď už podezíravě.

„Říkal jsem vám, že moje žena. Nikdo jiný u nás nebyl. Já přišel ke stolu, až když byly na talíři, a to ještě na její zavolání.“

„Nějak vám nevěřím. Že vy jste svoji ženu otrávil úmyslně!“

„To rozhodně ne, v žádném případě.“

„Tak mi to tedy vysvětlete. Nějak nechápu váš postoj, tu vaši neotřesitelnou jistotu, že se vám nemůže nic stát. Na zázraky nevěřím.“

„Já také ne. Pravda je taková, že jsem požádal manželku, aby došla pro kečup. Pak jsem jen tak, z jakési momentální intuice, oba talíře vyměnil…“

Table of Contents

HOLMES A KONCERT ADLEROVÉ

TAKOVÁ TO BYLA KRASAVICE