Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Dáma na útěku

Vydání první

Copyright © 2018 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2274. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Other Lady Vanishes vydaného

nakladatelstvím Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York, v roce 2018

Český překlad © 2019 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1019-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1020-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Amanda Quick

DÁMA NA ÚTĚKU

Frankovi – s láskou

1

Křik pacientů na oddělení číslo pět Adelaide Blakeové prozradil, že čas vypršel.

Přestala hledat klíč od kartotéky a postavila se ke dveřím malé kanceláře. V laboratoři se neodvážila rozsvítit žádné světlo. Vysokými klenutými okny sem dopadal dostatek měsíčního svitu, aby ozářil dlouhé pracovní stoly, vybavení a nástroje vrhaly děsivé stíny.

Intenzita sténání, výkřiků a naříkání z patra dole rychle narůstala. Něco, nebo spíš někdo, pacienty rozrušil. To oddělení bylo určené pro ty nejbeznadějnější a nejšílenější případy. V uzamčených pokojích se nacházeli ti, kteří se navždy ztratili ve svém vlastním soukromém pekle. Někteří pacienti trpěli násilnými paranoidními vizemi a halucinacemi. Jiní bojovali s příšernými netvory, jež viděli jen oni sami.

Brzy poté, co byla zamknuta v jednom z celám podobných pokojů na oddělení pět, poučila se, že pacienti představují výborný poplašný systém, zvlášť v noci. Noci tu byly vždycky nejhorší.

Nervy drásající chór prokletých se odrážel od kamenného schodiště. Nebyl tu nikdo, kdo by pacienty upokojil. Ošetřovatelé na uzavřeném oddělení dostali na noc volno.

Už to nemohla déle odkládat. Jestli neuteče teď, možná to nedokáže nikdy. Bude tu muset ty záznamy nechat.

Vyšla ze dveří kanceláře a opatrně vykročila mezi bludištěm pracovních stolků. Naplánovala si svůj útěk do nejmenších detailů, ale náhlé rozhodnutí najít ty dokumenty její plán ohrozilo. Musí z laboratoře okamžitě zmizet, nebo je s útěkem konec.

Původně bylo Rushbrookovo sanatorium soukromým panstvím jistého bohatého výstředního průmyslníka, který měl v plánu vybudovat zábavní sídlo obrovských rozměrů. Výsledkem byl dům v podobě gotické noční můry s pěti poschodími, nekonečnými chodbami a pokojem ve věži, který nyní sloužil jako laboratoř. Jedinou architektonickou výhodou bylo podle Adelaide množství diskrétně ukrytých schodišť určených pro velké množství personálu.

Většina z nich však byla natrvalo uzavřena už před dávnou dobou. Jiná zmizela během různých vln oprav a změn. Pár schodišť se ale dalo stále použít. Adelaide měla klíč k jedněm málo používaným schodům.

Už byla v půlce laboratoře, když zaslechla zpanikařené kroky na schodišti do věže. Někdo přicházel do laboratoře. Jakmile rozsvítí, snadno ji uvidí.

Neměla se kde ukrýt, jen za Ormsbyho stolem. Objevení znamenalo záhubu. Doktor Gill by ji nechal hlídat o to pečlivěji. Další šanci k útěku by už nemusela dostat.

Strachem projel chladný pocit jistoty. Pokud to bude nutné, probojuje si cestu ze sanatoria. Už se nemůže – nesmí – vrátit do cely v pátém patře. To raději zemře.

Rychle se otočila, pátrala ve stínech po něčem, co by mohla použít jako zbraň. Znala laboratoř příliš dobře, protože ji sem přiváděli, když se Gill a Ormsby rozhodli dát jí další dávku drog. V zoufalém pokusu udržet si zdravý rozum se soustředila na plán útěku a do paměti si uložila každý centimetr věžní místnosti.

Přistoupila k nejbližší skříni, otevřela ji a z poličky popadla několik lahviček. Neměla tušení, co drží – byla příliš velká tma, než aby přečetla etikety – ale sledovala Ormsbyho, jak bere z téhle skříně různé chemikálie. Mnoho z nich bylo hořlavých. Některé představovaly kyseliny.

Se dvěma skleničkami v ruce si pospíšila zpátky do kanceláře. Stůl doktora Ormsbyho byl dokonale uklizený a uspořádaný. Byl to puntičkářský mužík, který byl posedlý svým výzkumem, ale organizovanost byla vysoko na jeho seznamu priorit.

Kromě obvyklých věcí – telefonu, pijáku a kalamářů – se na stole nacházel ještě jeden předmět. Černá sametová krabička vypadala, jako by byla určena pro uchování dámských šperků. Ovšem Adelaide věděla, že uvnitř nejsou žádné náhrdelníky, prsteny či náramky. Sametová krabička obsahovala tucet elegantních křišťálových lahviček na parfémy.

Stihla se schovat za stůl se skleničkami chemikálií, zrovna když doktor Harold Ormsby vpadl do potemnělé laboratoře. Zdálo se, že lapá po dechu. Ani nerozsvítil.

„Jdi ode mě,“ vyjekl. „Nedotýkej se mě.“

Adelaide zaslechla na kamenném schodišti další kroky, pomalejší, rovnoměrný krok predátora pronásledujícího svou kořist.

Ormsby se nesnaží popadnout dech, došlo Adelaide. Doktor panikařil.

Ormsbyho pronásledovatel nijak nereagoval, přinejmenším ne slovně. Adelaide se přikrčila za stůl a sundala víčka z lahviček. Když ucítila štiplavý odér, zalapala po dechu a odvrátila se. Doufala, že výkřiky pacientů zakryly drobný hluk, který natropila.

Snažila se dýchat tiše a mělce, jak jen to šlo, ale nebylo to lehké. Na pokožce jí vyrazil ledový pot. Zachvěla se a pulz jí divoce povyskočil.

Ormsby znovu vykřikl, tentokrát hlasitěji. Vysoké, nepřirozené zavřeštění projelo Adelaide jako blesk. Pár vteřin uvažovala, jestli se jí nezastavilo srdce.

A pak ji napadlo, jestli do laboratoře doopravdy neudeřil blesk. Temnotu pročísl úzký paprsek ohně. Vykoukla zpoza rohu Ormsbyho stolu a sledovala záři, jak se šíří ze vstupu do kanceláře.

Ormsbyho pronikavý křik vystoupal nad kakofonii z pátého podlaží, výkřiky muže, který propadá peklu.

Ve věžní místnosti se rozezněly kroky osoby, která utíkala. Rozbilo se nějaké sklo. Do laboratoře vnikl noční vzduch.

Ormsbyho zoufalé volání znělo do noci ještě další vteřinu či dvě. Náhlost, s níž skončilo, vypovídala o všem.

Adelaide ztuhla, když jí došlo, co se právě stalo. Doktor Harold Ormsby vyskočil jedním vysokým klenutým oknem ven. Takový pád nemohl nikdo přežít.

Ve stínech laboratoře ohnivé světlo sláblo. Adelaide došlo, že někdo použil Bunsenův kahan a plamen, aby Ormsbyho vytlačil z okna. To nedávalo smysl. Očividně byl vyděšený, ale celkem dobře ho znala. Lehce si dokázala představit, jak prosí o život nebo se krčí v rohu, ale aby vyskočil z okna vstříc smrti, to jí připadalo nepravděpodobné. Ovšem nedalo se říct, že by byla skvělým posuzovatelem charakteru. O tom už se tvrdě poučila.

Křik z oddělení na pátém patře zesílil. Pacienti vycítili, že se stalo něco strašného.

Adelaide zaslechla rychlé odhodlané kroky přecházející po dlaždicích na podlaze. Blížily se ke kanceláři. Stiskla lahvičky s chemikáliemi a čekala, vědoma si toho, že ji nyní chrání jen hluk spolupacientů dole. Řev a kvílení vrahovi znemožní, aby zaslechl, jak dýchá.

Vetřelec se zastavil přímo před stolem. Krátce se objevil paprsek baterky. Adelaide se připravila bojovat o život.

Vrah se však otočil a rychle vyrazil z kanceláře. Za pár vteřin už jeho kroky zazněly na schodech.

Nářek nervózních pacientů narůstal a ustupoval, ale teď se ozývalo více výkřiků. Přicházely z nádvoří pod rozbitým oknem. Někdo objevil Ormsbyho tělo a křičel na poplach.

Adelaide počkala ještě pár úderů srdce a pak vstala. Třásla se tak moc, že se stěží udržela na nohou. Znovu krátce zauvažovala, že se pokusí najít klíč od kartotéky, ale zdravý rozum zvítězil. Útěk ze sanatoria byl důležitější. Zvedla ruku, aby si poupravila čepec ošetřovatelky připnutý k pevně svázaným vlasům. Když sklopila pohled na stůl, zjistila, že černá sametová krabička s lahvičkami od parfémů je pryč. Vetřelec ji odnesl s sebou.

Vybrala jednu ze dvou otevřených lahviček s chemikáliemi jako svou zbraň a druhou nechala za stolem. Prošla měsícem ozářenou laboratoří. Když se dostala na schodiště, opatrně po něm sešla dolů.

U paty schodiště se zarazila a vyhlédla zpoza dveří.

Pacienti dál kvíleli a křičeli přes mřížky vsazené do zamčených dveří, ale chodba byla prázdná. Po vetřelci nikde ani známky.

Její pokoj se nacházel na vzdáleném konci křížící se chodby. Nenacházeli se v ní žádní další pacienti. Předtím nastražila na své posteli polštáře a deku ve snaze napodobit obrys spící postavy, ale zdálo se, že to nebylo nutné. Vzrušení ostatních pacientů a rozruch na nádvoří jí poskytovaly dostatečné krytí. Bílý čepec a dlouhý modrý plášť, známá uniforma ošetřovatelek, se postarají o ostatní. S trochou štěstí bude každý, kdo ji z dálky zahlédne, předpokládat, že patří k personálu nemocnice.

Vstup na staré schodiště pro služebnictvo se nacházel v komoře na druhé straně chodby. Chystala se vyrazit ze dveří a vrhnout se ke komoře, když výkřiky pacientů vystoupaly do dalšího ďábelského crescenda. Další varování nepotřebovala. Jen tak tak se zachránila.

Ustoupila do stínů schodiště a čekala. Když nářek trochu polevil, zariskovala a vykoukla zpoza dveří.

Z chodby vedoucí k jejímu pokoji se vynořil muž oblečený v doktorském plášti, bílé čapce a chirurgické masce. Černou sametovou krabičku nesl v levé ruce. V pravé svíral injekční stříkačku.

Před odhalením ji zachránilo jen to, že maskovaný lékař pospíchal chodbou opačným směrem. Zmizel za dveřmi za sesternou.

Nemyslela by si, že je možné, aby byla vyděšenější, ale pohled na maskovaného doktora vycházejícího z chodby vedoucí k jejímu pokoji jí pocuchal nervy ještě víc. Možná měl v úmyslu zabít i ji.

Silou vůle se vzpamatovala. Nemůže přece postávat na schodišti donekonečna. Musí jednat, nebo bude vše ztracené.

Zhluboka se nadechla, v jedné ruce sevřela lahvičku a pospíšila si do chodby. Otevřela dveře komory.

V ocelové mřížce vedlejších dveří se objevila vousatá tvář. Šílenec na ni zíral divokýma nepřítomnýma očima.

„Teď je z tebe duch, že jo?“ prohlásil hlasem, který byl chraplavý z nekonečného nářku a sténání. „Bylo jenom otázkou času, než tě zabijou, tak jako to udělali té druhé.“

„Sbohem, pane Hawkinsi,“ řekla jemně.

„Máš kliku, že jsi mrtvá. Teď už to bude dobré, protože odsud můžeš odejít.“

„Ano, já vím.“

Vklouzla do komory, zavřela dveře a rozsvítila stropní světlo. Dveře na služební schodiště se nacházely vzadu. Byly zamčené. K její ohromné úlevě klíč, který dostala, fungoval.

Než stihla sejít dolů do potemnělé kuchyně v přízemí, slyšela už v dálce sirény. Někdo zavolal na místní policii. Sanatorium se nacházelo několik mil za malým městečkem jménem Rushbrook. Policii a sanitce potrvá několik minut, než se sem dostanou.

Když vyklouzla z kuchyně, nikde nebyl nikdo, kdo by ji viděl. Vsunula další ukradený klíč do zámku v masivní železné bráně, kterou používali dodavatelé se svými dodávkami.

A pak byla volná, pospíchala po rozježděné cestě a jediné světlo jí poskytoval měsíc nad hlavou.

Ani trochu jí nebylo líto, že je Ormsby mrtvý, ale jeho smrt mohla zkomplikovat její už tak zoufalou situaci. Policie by mohla snadno dojít k závěru, že pacientka, která unikla ze zabezpečeného Rushbrookova sanatoria tu noc, kdy došlo k doktorově záhadnému skonu, by mohla být ve skutečnosti šílená vražedkyně.

Musí se od ústavu dostat tak daleko, jak jen to půjde, než si ošetřovatelé všimnou, že zmizela.

Došlo jí, že jedna osoba už ví, že je pryč – ten lékař v masce chirurga, který zašel do jejího pokoje s injekční stříkačkou.

Nejradši by se rozběhla, ale neodvažovala se. Kdyby v té tmě zakopla o nějaký kámen nebo spadlou větvičku, mohla by si vymknout kotník nebo něco horšího.

Policejní vůz a sanitka ji minuly o chvíli později. Nikdo si jí nevšiml, protože se schovávala za hustými keříky po straně úzké silnice.

Úsvit ji zastihl, jak stojí po straně silnice a doufá, že se nějakému kolemjedoucímu řidiči zželí ošetřovatelky, jejímuž autu došel benzin uprostřed pustiny.

Zvedla ruku, aby zamávala na nějaký náklaďák. Zlatý snubák na prstu se jí zlověstně zatřpytil v ranním světle.

2

Burning Cove, Kalifornie…

O dva měsíce později

„Tvůj nový soused už je zpátky,“ špitla Florence Darleyová tlumeným hlasem. Vzala konvici ze sporáku a nalila horkou vodu přes lístky ve skleněné nádobě. „Takže to dělá osm dnů v řadě kromě neděle.“

Adelaide ani nezvedla oči od malých vah, jimiž odměřovala čtvrtinu libry čaje zvaného Vyrovnanost. „V neděli máme zavřeno.“

„Což jenom dokazuje to, co říkám. Z pana Truetta se stal náš štamgast. Vidím, že čte ranní vydání Zpravodaje, jako obvykle. Vsadím se, že si objedná totéž – konvičku té velice drahé směsi zeleného čaje, o níž jsi mě přesvědčila, abych ji koupila od toho sanfranciského obchodníka, bez cukru, bez koláčků, bez pečiva, bez sušenek.“

„Pan Truett opravdu vypadá jako člověk, který má rád svou rutinu,“ připustila Adelaide.

Nedodala už, že Truettova očividná obliba pravidelného programu umožňuje načasovat jeho ranní procházky po pláži. Vždycky se objevil v půl osmé. Vždycky se procházel přesně třicet minut. Byl červen a v téhle části roku bývala po ránu často mlha, ale to ho nezastavilo.

Ta mlha vadí spíš mně, pomyslela si. Znamenalo to, že ho při každodenní procházce zahlédne jen tu a tam. A musela připustit, že se těšívala na to, jak bude po ránu Jakea Truetta pozorovat. Možná byl člověkem pevných zvyklostí, ale nepohyboval se jako muž, který by se držel jen pravidel a omezení. Neprocházel se po písku jako nějaký puntičkář. Místo toho přecházel po pláži s elegantní fyzickou silou velké lovecké kočky.

Florence se vševědoucně uculila. „Nemyslím si, že sem každý den chodí kvůli tvému nóbl čaji. A nenavštěvuje nás, protože jsme momentálně v kurzu. Není to ten typ, který by se zajímal, jestli je zákazník u vedlejšího stolu nějaká celebrita, nebo třeba popelář. Mám tušení, že důvodem, proč se tu pan Truett tak pravidelně zastavuje, jsi ty.“

Adelaide zčervenala. Měla svou novou šéfovou moc ráda, nemluvě o tom, že byla vděčná za práci, ale Florencino nové odhodlání hrát si na dohazovačku ji znervózňovalo.

Po dvou měsících v Burning Cove začínala konečně dýchat volněji. Nestrhlo se žádné pátrání po uprchlé pacientce z blázince. Novináři se vlastně o jejím nočním odchodu z Rushbrookova sanatoria ani nezmínili.

Zdálo se, že ji nikdo nehledá. Nicméně však dosud nebyla připravená podstoupit riziko a vyjít si na rande. Alespoň si to opakovala každý den, kdykoliv Jake Truett vstoupil do čajovny s koženou aktovkou v ruce, posadil se ke stejnému stolu a objednal si zelený čaj, bez cukru, bez koláčků, bez pečiva, bez sušenek.

Florence však měla jiné úmysly. Byla to kyprá, příjemně stavěná žena hodně přes šedesát. Otevřela svou čajovnu skoro před deseti lety krátce po krachu na burze a nějak se jí podařilo protlouct se tou nejtěžší dobou.

Čajovna přežila, protože městečko Burning Cove bylo útočištěm pro bohaté a slavné, dvě skupinky, které byly uchráněny od finanční katastrofy, jež otřásla zbytkem země. Ale i v takové komunitě bylo třeba mravní síly a zdravých obchodních instinktů, aby člověk vydělával. Florence naštěstí oplývala oběma těmito vlastnostmi a Adelaide se od ní neustále učila.

Kromě toho, že Florence v podstatě najala číšnici bez jakýchkoliv předchozích zkušeností a doporučení, jí pomohla najít levné bydlení, chatku na útesech nad Crescent Beach. Když jí Adelaide vysvětlila, že nemá na nájem na první měsíc, Florence nad tím problémem mávla rukou. „Neboj se, postarám se o to, splatíš mi to prostě později. Něco mi napovídá, že si na živobytí vyděláš.“

Adelaide byla ráda, že si opravdu začala vydělávat nějaké peníze. Zoufale toužila splatit svůj dluh. Když navrhla, že by čajovna Čerstvá vzpruha začala zákazníkům nabízet speciální čaje a bylinné odvary, Florence měla své pochyby, ale souhlasila, že to vyzkoušejí. Během jediného měsíce se čajovna, jež se těšila mírnému, nicméně vytrvalému počtu klientů, posunula na úplně novou úroveň prosperity.

Nedávno začali celebrity, známé osobnosti a magnáti, kteří Burning Cove využívali k odpočinku, požadovat exkluzivní směsi pro své specifické osobní potřeby. V posledních několika týdnech Adelaide míchala čaje a bylinné odvary na různé neduhy – na nespavost, úzkost a nedostatek energie. Jeden z jejích nejoblíbenějších čajů byl na zmírnění příznaků kocoviny – což byl u hollywoodských hvězd, které obvykle hýřily až do rána, běžný problém.

Podnik prosperoval natolik, že Florence uvažovala, že najme další číšnici, aby se Adelaide mohla soustředit na vyrábění a balení speciálních směsí.

A to všechno jí značně ztěžovalo vymýšlení výmluv, proč nemá zájem o očividně žádoucího muže. Jake Truett nenosil žádný snubní prsten, ale Adelaide si připomínala, že to nic moc neznamená. Ani ona ho neměla.

Naplnila malý šálek čtvrtkou libry namíchaného čaje Vyrovnanost, kterou právě odvážila. „Vážně si myslím, že se o mě pan Truett nezajímá, Flo. Jsme úplně odlišní. On je bohatý obchodník, který zcestoval celý svět. Já jsem číšnice v čajovně. Nikdy jsem ani neopustila Kalifornii. Takže toho nemáme moc společného.“

„Já bych řekla, že je pan Truett jenom nesmělý,“ uvažovala Florence. „Snaží se sebrat odvahu, aby tě pozval na schůzku. Měla bys ho nějak povzbudit.“

„Věř mi, ten chlap není nesmělý. Jsem si docela jistá, že pokud něco chce, jde si za tím.“

„Říkala jsem ti, že jsem zaslechla, že před pár měsíci ovdověl. To znamená, že v případě randění vyšel prostě ze cviku.“

„Nejspíš svou manželku stále oplakává,“ namítla Adelaide. „Tím by se vysvětlovalo, proč se nikdy neusměje.“

„Možná jenom potřebuje důvod k úsměvu.“ Florence zamrkala, zvedla konvici s čajem, který právě připravila, a vyřítila se z kuchyně.

Nemělo smysl se s ní dohadovat. Adelaide potlačila povzdech, oprášila si čaj z rukou, složila vršek sáčku a vyšla z kuchyně. Zákaznice, ztrápeně vypadající mladá žena oblečená v pracovní uniformě, nervózně čekala za pultem.

„Tady to máte, slečno Mossová,“ prohlásila Adelaide. „Speciální směs slečny Westlakeové, Vyrovnanost.“

Vera Westlakeová patřila k nejnovějším hollywoodským celebritám, které Vzpruhu objevily. Florence, která s obrovským nadšením četla všechny bulvární časopisy, byla nadšená, když se jejich zákaznicí stala hvězda, již tisk označil za Nejkrásnější ženu Hollywoodu.

„Děkuju vám.“ Slečna Mossová otevřela kabelku a vyndala peněženku. „Slečna Westlakeová bude moc ráda. Ráno jí čaj došel, zatímco si četla nový scénář. Trvala na tom, že mě její řidič odveze okamžitě do městečka pro další. Tvrdí, že pití té speciální směsice, kterou jste pro ni vytvořila, jí pomáhá se soustředit.“

„Vždy ráda posloužím,“ prohlásila Adelaide.

Slečna Mossová zaplatila za čaj a odcupitala z mírně zaplněné čajovny. Venku na ni čekala limuzína. Nastoupila na zadní sedadlo. Řidič vyrazil po stromy lemované ulici.

Adelaide zvedla bloček a tužku. Bylo na čase přijmout objednávku Jakea Truetta. Zelený čaj. Bez cukru. Bez koláčků. Bez pečiva. Bez sušenek.

Truett se stal jejich pravidelným hostem krátce po svém příjezdu do města před osmi dny. Florence se na něho okamžitě poptala. Dozvěděla se, že je Truett obchodník, jemuž až donedávna patřila firma zabývající se importem a exportem se sídlem v Los Angeles. Po smrti své ženy ji prodal a odešel na odpočinek.

Podle Florence se šuškalo, že má Truett nějaké zdravotní potíže – cosi týkající se vyčerpaných nervů. Jeho lékař mu očividně nařídil strávit pár měsíců na pobřeží v naději, že mu mořský vzduch a dlouhé procházky po pláži pomůžou se zotavit.

Kromě nervů vypadal Truett v dokonalé kondici. Na rozdíl od mnoha celebrit a hvězdiček, jež jezdily do Burning Cove na dovolenou, postrádal vyzáblou postavu, která patřila k hollywoodskému ideálu, jehož se dosahovalo neustálým kouřením a častou konzumací koktejlů. Truett byl štíhlý, ale svalnatý.

Zbytek něho považovala za podobně zajímavý. Byl vysoký, ale ne nijak výjimečně. Netyčil se nad ní tak jako Conrad. Tmavé vlasy nosil krátce ostříhané a rozdělené po straně na pěšinku. Nebyl zrovna ošklivý, ale jeho asketické rysy působily příliš stroze, než aby se daly označit za pohledné. Jeho oči měly strhující odstín jantarově hnědé – a byly chladné, pozorné a inteligentní, ovšem nedalo se z nich nic vyčíst. Vycítila, že si je neustále vědom toho, co se kolem něho děje, ale nedokázala říct, co si myslí. Byl jako divák ve stínech, ne herec na jevišti.

Navíc na něm bylo cosi nesmiřitelného a hrozivého. Měla pocit, že se jen tak nerozčílí, ale pokud kvůli někomu ztratí nervy, stane se z něj působivý nepřítel. Jeho pomsta bude chladná a důkladná.

Nic na něm nenaznačovalo, že by trpěl na pochroumané nervy.

Připomněla si, že ti, kteří trpí něčím takovým, často působí docela normálně. Ona toho byla příkladem. Už dva měsíce se v Burning Cove úspěšně vydávala za úplně normální osobu. Nikdo by neuhodl, že strávila skoro dva měsíce zavřená v Rushbrookově sanatoriu.

S bločkem a tužkou v ruce vyšla zpoza pultu a vykročila přes čajovnu ke stolku, kde seděl Jake Truett a četl si Zpravodaje Burning Cove. Koženou aktovku měl položenou na podlaze vedle židle. Z osmi dnů osobního pozorování věděla, že uvnitř má blok se žlutými papíry a čtyři dokonale ořezané tužky. Také jí bylo jasné, že až dočte Zpravodaje od začátku až do konce, otevře tu aktovku, vyndá žlutý blok a začne si psát poznámky.

Na sobě měl svou obvyklou uniformu, dokonale vyžehlenou bílou košili, elegantně zavázanou kravatu, krémové sako a tmavě hnědé kalhoty.

Věděla, že ví, že se blíží k jeho stolu, ale počkal, dokud se nezastavila s tužkou nad bločkem, než vzhlédl od novin. Připravila se, tak jako vždycky, na drobný elektrický šok, který jí projel, kdykoliv se k němu přiblížila.

Krátce, velice zdvořile kývl. „Dobré ráno, slečno Brocktonová.“

„Dobré ráno, pane Truette.“ Věnovala mu svůj rozzářený úsměv určený pro zákazníky. „Dáte si dnes svůj obvyklý čaj?“

„Ano, prosím. Zelený čaj. Bez cukru. Bez koláčků. Bez sušenek. Bez pečiva.“

Jeho hlas, tlumený, zvučný a velice mužný, ji celou rozechvěl.

„Správně,“ řekla. „Bude to tedy vše?“

Pohlédl na tužku a bloček, který držela. „Nezapsala jste si mou objednávku.“

„Není třeba.“ Poklepala si na čepeček koncem tužky. „Mám velice dobrou paměť.“

„A já jsem až nudně předvídatelný.“

Vyděsila se. „Nechtěla jsem naznačit, že byste byl nudný. To vůbec ne. Velice se omlouvám.“

„Není třeba se omlouvat. Já jsem nudně předvídatelný. Vlastně by se dalo říct, že se v nudnosti a předvídatelnosti překonávám. Můj lékař mi nařídil, abych se držel striktní rutiny, víte. Prý je to dobré na pocuchané nervy.“

Adelaide si odkašlala. „Z vlastní zkušenosti vím, že takzvaní odborníci ne vždy vědí, co je na pocuchané nervy nejlepší.“

„Přikláním se k vašemu názoru. Ten zelený čaj, který zde ve Vzpruze podáváte, mi pomohl víc než jakýkoliv povzbuzující lék.“

Zamračila se. „Vy berete na nervy nějaké léky?“

„Ne. Doktor mi jeden předepsal, ale já si ho nevzal. Slíbíte mi, že mu to nepovíte?“

Na okamžik uvažovala, jestli se s ní nesnaží vtipkovat. Nemohla si však být jistá, a tak neriskovala.

„Samozřejmě že mu nic neřeknu,“ prohlásila.

„Děkuju vám. Napadá mě, že bych se měl o vašich speciálních čajích a bylinných směsích zmínit před svým lékařem. Možná by je mohl nabídnout i svým dalším pacientům.“

„To ne.“ Projela jí panika. To poslední, po čem toužila, bylo přilákat pozornost nějakého doktora, který se zabývá poruchami nervového systému. Silou vůle se zase ovládla. „Chci říct, nemyslím si, že by byl dobrý nápad vykládat vašemu doktorovi o směsích, které tu v naší čajovně podáváme. Nejsou nijak výjimečné, jen tradiční bylinky a různé dovážené čaje. Žádný moderně uvažující lékař by je neschválil při léčbě potíží spojených s nervy.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1

2