Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Lauren Weisberger: Když ti život dává kapky

Vydání první

Copyright © 2018 by Lauren Weisberger

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2276. publikaci

Přeloženo z anglického originálu When Life Gives You Lululemons

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster, New York v roce 2018

Český překlad © 2019 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Obálka © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1125-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1126-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Lauren Weisberger

Když ti život dává kapky

Celé mé rodině s láskou

Část první

1

Zase ta nacistická uniforma?

Emily

Emily si namáhala mozek. Přece tady muselo být něco, nač by si mohla stěžovat. V Los Angeles byl Silvestr, jeden z nejnepříjemnějších večerů v roce v pravděpodobně nejnepříjemnějším městě, jaké lidstvo zná. Tak proč na nic nemůže přijít?

Na lehátku usrkávala margaritu a sledovala, jak krásné tělo jejího manžela prořezává vodu jako nějaká pohyblivá umělecká instalace. Když se Miles vynořil nad hladinu, pažemi se zahákl za zadní stěnu osvětleného nekonečného bazénu, vzbuzujícího dojem, že tyrkysové vody spadají přes okraj a odtud rovnou z hory dolů. Za ním se na míle daleko třpytila světla z údolí, díky nimž město vypadalo svůdně, a dokonce i sexy. Noc představuje jediné chvíle, kdy Los Angeles opravdu září. Smog a feťáci a depresivní dopravní ruch byly pryč a to všechno nahradil idylický výhled na noční oblohu a tiše blikající světélka – jako by do Hollywood Hills sestoupil sám Bůh a pro své nejneoblíbenější město na světě vybral ten nejdokonalejší snapchatový filtr.

Miles se na ni usmál a ona mávala, když jí ale naznačil, aby se k němu připojila, zavrtěla hlavou. Na tuto roční dobu bylo neobvykle teplo a všude kolem ní lidé pařili tím odhodlaně intenzivním způsobem, jak se to stává jen po silvestrovské půlnoci: Bude to ta největší zábava, jakou jsme kdy měli. Budeme dělat a říkat příšerné věci. Milujeme své životy a všechny kolem nás. V obrovské vířivce bylo narváno, tísnil se v ní asi tucet oslavujících, všichni s drinky v rukou, a další skupina seděla po jejím obvodu a zatím si jen máčela nohy při čekání, jestli se pro ně neuvolní těch pár centimetrů místa. Na ploše nad bazénem jakýsi DJ pouštěl hlasitý remixovaný hip-hop a tanečníci, kteří byli všude – na terase, v bazénu, v okolí bazénu nebo v nekonečném proudu, vycházeli z domu a zase se do něj vraceli – všichni se ochotně pohybovali podle jeho playlistu. Na lehátku po Emilyině levici si mladá dívka jen ve spodním dílu bikin rozkročmo sedla na nějakého muže a s volně se pohupujícími holými ňadry mu masírovala ramena. Postupně se po zádech propracovávala níž a níž, až se pustila do poměrně agresivní práce na hýžďových svalech. Mohlo jí být tak třiadvacet, maximálně pětadvacet, a i když její tělo mělo k dokonalosti hodně daleko – malinko kulaťoučké bříško a přehnaně zaoblená stehna – svaly na pažích neměla prověšené a druhá brada se nerýsovala. Nebylo na ní nic nepatřičného. Bylo to prostě jenom to mládí. Nic z těch drobných nedokonalostí Emilyina vlastního šestatřicetiletého těla: nepatrné strie na bocích; dekolt jen s nejmenším náznakem povolené kůže; pár zbloudilých tmavých chlupů podél linie bikin, které jako by vždycky jen tak vyklíčily bez ohledu na to, jak pečlivě Emily dodržovala termíny depilace. Nebyla to ale zase žádná velká hrůza – ještě pořád byla štíhlá a opálená, možná by se dokonce dalo říci, že v těch elegantních dvoudílných plavkách Eres je vyloženě sexy – s každým rokem to ale je těžší a těžší.

Na displeji telefonu zablikalo neznámé číslo, začínající na 917.

„Emily? Tady Helene. Nejsem si jistá, jestli si vzpomeneš, ale potkaly jsme se před pár lety na plese v Met.“

Emily zvedla oči k obloze a snažila se soustředit. To jméno jí sice bylo povědomé, ale nedařilo se jí ho nikam zařadit. Na lince se rozhostilo hutné ticho.

„Jsem Rizzova manažerka.“

Rizzo. Zajímavé. Byl to takový nový Bieber: nejžhavější popová hvězda, jejíž věhlas vystoupal do nebes přede dvěma lety, když se v šestnácti letech stal nejmladším mužem, který kdy získal cenu Grammy za album roku. Helene se přestěhovala do Hollywoodu, kde začala pracovat v nějaké agentuře – ICM nebo Endeavor, na to si Emily nemohla vzpomenout – ale nejspíš jí nějak uniklo to, že teď Helene zastupuje Rizza.

„Ale samozřejmě. Jak se máš?“ zeptala se. Pohlédla na hodinky. Tohle nebyl žádný obyčejný hovor.

„Omlouvám se, že volám tak pozdě,“ začala Helene. „Tady v New Yorku už jsou čtyři ráno, ale ty asi budeš v LA. Cítím se hrozně, že tě vyrušuju při…“

„Ale ne, to je v pohodě. Jsem v tom ,maličkým zámečku‘, kde vyrůstala Gigi Hadidová, a zdaleka ne tak opilá, jak bych měla být. O co jde?“

Od bazénu se ozval výkřik. Ruku v ruce do něj skočily dvě dívky, které pocákaly Milese i pár jeho přátel. Emily protočila panenky.

„No, já… ehm…“ Helene si odkašlala. „Mluvíme mimo záznam, že?“

„Samozřejmě.“ Znělo to slibně.

„Sama si nejsem jistá, jestli to všechno chápu, ale Riz večer vystoupil v Seacrestově show na Times Square – všechno bylo v pořádku, šlo to bez chyby. Já jsem později zajela na nějaké setkání s kamarádkama z vysoké, a Rizzo vyrazil na večírek v 1 OAK. Byl střízlivý, nebo teda, aspoň když ode mě odcházel. Měl radost, že mu to vystoupení vyšlo.“

„No…“

„A asi před sekundou jsem dostala na mobil fotku od kolegy, který pracuje v newyorské kanceláři ICM a náhodou je zrovna teď v 1 OAK…“

„A…?“

„A není to dobré.“

„Cože? Omdlel? Je celej zeblitej? Líbá se s chlapem? Sjíždí lajnu? Ohmatává nezletilou?“

Helene si povzdechla a začala mluvit, jenomže ji přes burácivý smích nebylo slyšet. Na mělkém konci bazénu si nějaká dívka s nádherně růžovými vlasy a v úsporných bikinách našla cestu na Milesova ramena, aby jej mohla zapojit do improvizovaného souboje na koních.

„Promiň, mohla bys to zopakovat? Je to tady maličko chaotické,“ řekla Emily, zatímco sledovala ten maličký klínek látky mezi dívčinými holými půlkami, dosedajícími přímo na krk jejího manžela.

„Vypadá to, že má na sobě nacistickou uniformu.“

„Že na sobě má co?“

„No, jako tu pásku na paži se svastikou a k ní stejnou čelenku. Klasický boty bojových jednotek. Prostě celej komplet.“

„Ale, ježišikriste,“ zamumlala Emily bez přemýšlení. „Je to až tak zlé?“

„No, skvělý to není. Princ Harry tenhle trik vytáhl už před bůhvíkolika lety – musíme ale pracovat s tím, co máme. Kdybych řekla, že bych byla mnohem raději, kdyby to byly drogy nebo kluci, nelhala bych.“

V bazénu si dívka s růžovými vlasy na Milesových ramenou sáhla za záda, zatáhla za šňůrku od podprsenky a roztočila vršek nad hlavou jako laso.

„Takže, jedno po druhém: kdo o tom ví?“ zeptala se Emily.

„Online zatím nic není, ale je to samozřejmě jenom otázka času.“

„A teď jenom, abychom v tom měly jasno: voláš mi proto, abys mě najala, ano?“ zeptala se Emily.

„Ano. Rozhodně.“

„Oukej, takže teď chci, abys napsala tomu svému kolegovi, ať Rizza zatáhne na záchody a tam ho z toho svlíkne. Je mi fuk, jestli na sobě bude mít houpací síť ze zlaté příze, cokoli bude lepší než ty náckovské věci.“

„To už jsem udělala. Dal Rizzovi svůj kabát a boty a zabavil mu tu pásku, ale dovolil mu nechat si kalhoty, ty jsou prý jasně červené. Není to dokonalý, ale je to nejlepší, co můžeme udělat, hlavně proto, že se Rizzovi nemůžu dovolat přímo. Někdo ale určitě něco postne každou chvilku, tím jsem si jistá.“

„Dohodnuto, takže poslouchej. Tady je plán. Skočíš do tága a vyrazíš do 1 OAK, odkud ho odvedeš, klidně i násilím. Vezmi si s sebou nějakou holku nebo dvě, to bude vypadat líp, a potom ho odvezte do apartmá, odkud ho nenecháte odejít. Jestli to bude nutné, tak budete sedět před těma zatracenejma dveřma. Máš jeho hesla? Ale na tohle vlastně zapomeň – stačí, když mu vezmeš telefon. Spláchni ho do hajzlu. Musíme získat nějaký čas bez toho, že by vypouštěl hloupé opilecké tweety.“

„Oukej. Provedu.“

„První let odsud je v šest ráno. Jdu si domů zabalit a potom vyrazím na letiště. Ta story se určitě dostane ven, ještě když budu ve vzduchu, ale asi dřív. Nedělej – opakuju, nedělej – žádné prohlášení. Nesmíš mu dovolit s nikým mluvit, ani třeba s chlápkem od rozvozu, který vám tam přinese jídlo. Informační embargo, jestli to chápeš? Bez ohledu na to, jak špatné ty fotky jsou, nebo jak pohoršené budou reakce – a věř mi, že to bude zlé – nechci na to žádnou reakci, než se tam dostanu, jo?“

„Díky, Emily. Za tohle ti budu hodně dlouho dlužná.“

„Tak už jeď!“ naléhala Emily a snažila se to, co si skutečně myslela, neříkat nahlas – konkrétně, že účet za její čas a za cestování přes svátky vyrazí Helene dech.

Naposledy se napila margarity, odložila drink na skleněný stolek a vstala, přičemž se snažila ignorovat dvojici, která vedle ní mohla, ale také nemusela, mít opravdový styk.

„Milesi? Zlato?“ volala tak kultivovaně, jak to jen dokázala. Žádná odpověď.

„Milesi, lásko? Mohl by sis prosím ty její stehna dát na třicet sekund z uší? Musím odjet.“

Pohled na to, jak manžel dívku bez okolků odkládá do vody a plave k ní, ji nakonec potěšil. „Ale nezlobíš se, že ne? Je to jenom nějaký hloupý děcko.“

Emily si klekla. „Ale samozřejmě že ne. Ale jestli mě chceš podvádět, tak si radši vyber někoho sakra mnohem rajcovnějšího než tohle.“ Hlavou ukázala směrem k dívce, která tedy s mokrými vlasy nevypadala ale vůbec potěšeně. „Volali mi z New Yorku. Mají tam takovou krizi s Rizzem. Já teď uháním domů pro tašku a doufám, že to stihnu na LAX na let v šest. Zavolám ti po přistání, jo?“

Rozhodně to nebylo poprvé, kdy Emily kvůli něčemu náhle odvolali – jedna její kamarádka chiruržka tvrdila, že Emily má mnohem častější návštěvy u pacientů než ona – Miles se ale i tak tvářil naprosto nechápavě.

„Ale dyť je Silvestr! Copak v New Yorku není nikdo, kdo by to zvládl?“ To, jak byl nešťastný, bylo evidentní, a Emily ucítila osten výčitky, ale snažila se to držet ve veselém tónu.

„Promiň, lásko. Na tohle nemůžu říct ne. Zůstaň tady a hezky se bav. Ale zase se nebav moc…“ Tu poslední část dodala, aby se cítil lépe – ani na sekundu by ji nenapadlo, že by Miles udělal nějakou hloupost. Sehnula se a dala mu pusu na vlhké rty. „Zavolám později,“ řekla a proplétala se davy ke kruhové příjezdové cestě, kde jeden z pohledných kluků obsluhujících parkoviště zamával na nedaleko stojící taxi, které hned předjelo. Podržel jí dveře, za což jej odměnila úsměvem a desetidolarovou bankovkou.

„Dvě zastávky, prosím,“ řekla pak řidiči. „První na Santa Monica Boulevard, kde na mě počkáte. Potom na letiště. A rychle.“

Čekal ji New York, její první a nejopravdovější láska.

2

Žít si svůj sen

Miriam

Byla teprve v polovině druhého kilometru, ale už měla pocit, že asi zemře udušením. Dýchala v přerušovaných nádeších, ale bez ohledu na to, jak hluboko do sebe vzduch nasávala, srdeční tep Miriam zpomalit nedokázala. Asi potisící za posledních šestnáct minut zkontrolovala aplikaci Fitbit – jak to, že je to jenom šestnáct minut?! — a nakrátko dostala strach, že ji údaj 165 může zabít. Díky čemuž by se oficiálně stala jedinou ženou v celém Greenwichi, nebo možná na celé zemi, která by padla mrtvá po uběhnutí – ale popravdě, jestli má být upřímná, tak po ujití – jednoho a půl mizerného kilometru za šestnáct minut.

Ale začala s tím! Copak to není to, co všichni ti pozitivní blogeři a motivační autoři neustále vytrubují do světa? Kašlete na předsudky, hlavně s tím začněte! Stačí vyběhnout, a už jste vyhráli bitvu! Neočekávejte dokonalost – stačí už jenom to, že začnete!

„Zmrdi,“ ucedila a do mrazivého lednového vzduchu vyfukovala masivní oblaka páry. To, že se namotivovala k běhu v sedm ráno prvního ledna, bylo víc, než s tím jenom tak začít. Byl to naprostý triumf.

„Ránko!“ zavolala nějaká žena, která Miriam oběhla zleva, až tomu, co jí zbylo ze srdce, málem způsobila okamžitou srdeční zástavu.

„Ahoj,“ zakřičela na záda ženy, která běžela jako černě oděná gazela: legíny značky Lululemon s komplikovanými síťovanými výkroji, které vypadaly extrémně cool i extrémně chladně současně; upnutá černá vatovaná bundička, končící na neexistujících bocích; černé najky na nohou a nějaká jako pracovní čepice, ale s tou nejroztomilejší bambulí nahoře. Ty její nohy se míhaly snad donekonečna a zadek jí připadal tak pevný, že by nejspíš nedokázal udržet ani sponku do vlasů, natožpak kartáč na vlasy běžné velikosti, který se Miriam kdysi úspěšně – a zdrceně – podařilo zastrčit a udržet pod levou půlkou.

Miriam zpomalila až do chůze, než ale stačila získat cokoli alespoň vzdáleně podobného klidu, spatřila na protější straně ulice dvě ženy ve stejně úchvatných cvičebních úborech, běžící jejím směrem. Zlatý retrívr šťastně napínal vodítko té v sexy růžové vatované bundičce, tu v armádní zelené tahal funící čokoládový labrador. Celá ta grupa připomínala pohyblivou vánoční pohlednici a postupovala se svižným tempem.

„Šťastný Nový rok,“ řekla majitelka retrívra, když kolem Miriam probíhaly.

„Vám taky,“ zamumlala s úlevou, že to není nikdo, koho zná. Ne že by se během těch pěti měsíců od chvíle, kdy se do města přestěhovali právě včas na to, aby dvojčata začala chodit do školky a Benjamin na druhý stupeň v nové veřejné škole, setkávala s mnoha maminkami. Kromě toho, že se s několika maminkami dvakrát denně zdravila při vysazování a vyzvedávání dětí, příliš mnoho příležitostí k setkávání se s jinými ženami neměla. Paul tvrdil, že tak je to v bohatých předměstích všude – že lidé zůstávají zalezlí ve svých velkých domech se vším, co potřebují, buďto nahoře, nebo dole: s tělocvičnami, s promítacími sály, s vinnými sklepy a s ochutnávkovými stoly. S dětmi si hrály chůvy, díky nimž byli kamarádi na hraní zbyteční. Nakupování obstarávaly hospodyně. Zaměstnanci, zaměstnanci a další zaměstnanci dělali všechno od sekání trávníku přes chlorování bazénu až po výměnu žárovek.

V okamžiku, kdy Miriam vstoupila do předsíně, ji pozdravila opojná vůně hořícího dřeva a rychlým náhledem do obývacího pokoje se ujistila, že jí manžel četl myšlenky ohledně toho, že si chtěla posedět u ohně. Byla to jedna z věcí, kterou na životě na předměstí milovala nejvíc – ranní oheň. Jinak bezútěšná rána byla okamžitě útulná a tvářičky jejich dětí ještě rozkošnější.

„Máma je doma!“ zakřičel zbraněmi posedlý pětiletý Matthew, který se v pyžamu na područce pohovky oháněl realisticky vyhlížejícím mečem.

„Mami! Matthew mi nechce půjčit meč, ale my ho přece máme napůl!“ ječela jeho sestřička-dvojče Maisie zpod kuchyňského stolu, který se stal jejím oblíbeným místem pro trucování.

„Mami, řekneš mi heslo, abych si mohl koupit Hellion?“ zeptal se Benjamin, aniž by vzhlédl od iPadu, který Miriam vzal bez dovolení.

„Ne,“ řekla. „Kdo ti dovolil být na počítači zrovna teď? Žádný iPad. Teď je rodinná chvíle.“

„Tak teda otisk prstu? Prosím? Jameson říká, že je to ta nejlepší hra, jakou kdy hrál! Proč on ji má, a já ne?“

„Protože jeho máma je hodnější než já,“ řekla a podařilo se jí políbit syna na temeno těsně předtím, než se jí vykroutil.

Paul ve flanelových pyžamových kalhotách a flísové mikině stál u sporáku a soustředěně přehazoval lívance na pánvi. „No já teda čumím,“ řekl. „Nemám ani ponětí, jak ses dnes ráno dokázala motivovat.“ Miriam se nemohla ubránit obdivu za to, jak hezký i navzdory všem těm předčasným šedinám je. Byl jen o tři roky starší než ona, ale klidně byste si mohli myslet, že je starší o deset let.

Miriam se chytila za břicho a vytáhla dvě plné hrsti kůže. „Tohle mi dost pomohlo.“

Paul položil poslední lívanec na hromadu na talíři, dosahující téměř dvanácti podlaží, a vypnul sporák. Došel k ní a objal ji. „Jsi dokonalá přesně taková, jaká jsi,“ pronesl automaticky. „Na, vezmi si.“

„Ani náhodou! Neprošla jsem si dvaceti minutama naprostého pekla proto, abych to celé zabila lívancem.“

„Jsou hotové, tati? Už jsou? Jsou už?“

„Můžeme si na ně dát šlehačku?“

„A zmrzlinu?“

„Ty s borůvkama nechci!“

Všechny tři děti se rychlostí blesku shromáždily u kuchyňského stolu a vzrušením se málem zajíkaly. Miriam se snažila ten kolosální nepořádek ignorovat a zaměřila se na radost dětí a manželovu laskavost, ale s moukou na každém čtverečním centimetru kuchyňské linky, se stěnami postříkanými těstem a s podlahou hojně posypanou čokoládovými čočkami a borůvkami to bylo těžké.

„Nechce někdo ovocný salát nebo jogurt?“ zeptala se a obojí vyndala z ledničky.

„Já ne!“ vykřikli všichni jednohlasně s plnými pusami lívanců.

Jo, to já taky ne, pomyslela si pro sebe, když si nabírala první lžičku. Vložila si ji do úst, a málem to vyplivla do dřezu. Jogurt byl evidentně zkažený a tu žluklou chuť nemohly zakrýt ani sladké jahody. Celý obsah misky vyškrábla do koše a zapřemýšlela nad vejci natvrdo. Zkusila se dokonce zahryznout i do jednoho z těch celozrnných krekrů, které vypadají i chutnají jako lepenka, ale po jediném kousnutí už prostě dál nemohla.

„Musíš trochu žít,“ zamumlala si pro sebe, když si z vrcholu hromádky vzala lívanec s čokoládovými čočkami a strčila ho do pusy.

„Že jsou dobré, mami? Nechceš ho zkusit se šlehačkou?“ zeptal se Benjamin, mávající sprejem jako nějakou trofejí.

„Ano, prosím,“ řekla a napřáhla ruku se zbývajícím kouskem, aby jej mohl postříkat. Nasrat na to. Dává přece své dceři dobrý příklad, že jídlo není nepřítel, že? Všeho s mírou. V tomto domě žádné stravovací poruchy nebudou. Zrovna, když do kávovaru vložila kapsli, zaslechla Paula mumlat: „A doprdele!“

„Tati! Ten jazyk!“ pokárala jej Maisie, přesně jako Miriam.

„Táta řekl sprosté slovo! Táta řekl: ,doprdele‘!“

„Promiň, promiň,“ zamumlal s obličejem zabořeným do novin, které Miriam položila na stůl. „Miriam, podívej se na tohle.“

„Hned jsem tam. Dáš si taky kafe?“

„Hned. Pojď sem hned.“

„Co tam je, tati? Co je v těch novinách?“

„Na, ty si vezmi ještě lívanec,“ řekl Paul Maisie, zatímco Miriam podával noviny.

Ten řvavý titulek sice byl až ve spodní polovině, i tak ale pořád na první stránce: ŠÍLENÉ: MATKY VOLÍ ŘÍZENÍ V OPILOSTI! SENÁTOROVA ŽENA ČELÍ OBVINĚNÍ Z ŘÍZENÍ POD VLIVEM… S DĚTMI V AUTĚ!

„Ale doprdele!“

„Mami! Řekla jsi: ,doprdele‘!“

„Tati, teďka řekla sprosté slovo máma!“

„Doprdele, doprdele, doprdele!“ zazpíval Matthew.

„Kdo se chce kouknout na film?“ zeptal se Paul. „Benjamine, nechcete zajít dolů, že bys vám všem pustil Mimi šéfa?“ Znovu byli svědky zběsilého shonu, jak všichni vyrazili ke schodům, načež, o několik sekund později, zavládlo požehnané ticho.

„To nemůže být pravda,“ řekla Miriam s pohledem upřeným na policejní fotografii své dávné kamarádky ze střední školy. Setkaly se v posledním ročníku střední školy v Paříži, kde chodily na americkou školu. Karolina tam dělala modeling a k tomu studovala angličtinu, a Miriam do Evropy následovala rodiče, kteří tam dostali umístěnku. „Karolina by tohle nikdy neudělala!“

„No jo, ale tady to stojí černé na bílém. Při namátkové kontrole neprošla testem střízlivosti. Na zadním sedadle prázdné lahve od chlastu. Odmítla dechovou zkoušku. A v autě měla pět dětí, včetně vlastního.“

„Tohle prostě není možné,“ prohlásila Miriam, zatímco si zprávu rychle prolétala. „Ne u té Karoliny, kterou znám.“

„Kdy jste spolu mluvily naposledy? Možná se změnila. Myslím, že není nijak snadné být středem pozornosti tak, jako jsou teď ti dva.“

„Byla přece deset let tváří L’Oréalu! Megamodelka, která dala všem supermodelkám na prdel. Nemyslím, že by jí dělalo problémy být ve středu pozornosti.“

„No jo, ale být ženou senátora Spojených států je něco úplně jiného. Hlavně, když se ten senátor chystá kandidovat na prezidenta. To se na tebe lidi dívají úplně jinak.“

„No to asi jo. Nevím. Jdu jí zavolat. To přece nemůže být pravda.“

„Nemluvily jste spolu celé měsíce,“ řekl Paul a napil se kávy.

„Ale to je fuk!“ Miriam si uvědomila, že téměř křičí, a ztišila hlas. „Známe se od doby, kdy jsme byly puberťačky.“

Paul zvedl obě paže na znamení porážky. „Tak ji ode mě moc pozdravuj, jo? A já zajdu zkontrolovat ty příšery.“

Karolinino číslo pětkrát zazvonilo, načež hovor spadl do hlasové schránky. „Ahoj! Dovolali jste se Karolině. Momentálně váš hovor nemůžu přijmout, ale když mi necháte vzkaz, zavolám hned, jak to půjde. Zatím ahoj.“

„Lino? To jsem já, Miriam. Viděla jsem ten odporný titulek a chci s tebou mluvit. Nevěřím tomu ani na jedinou sekundu, stejně jako nikdo z těch lidí, kteří se s tebou kdy potkali. Zavolej mi hned, až tohle dostaneš, ano? Mám tě ráda, zlato. Měj se!“

Miriam klepla na tlačítko „Ukončit“, zahleděla se na displej a moc si přála, aby se na něm objevilo Karolinino jméno. Potom však z přízemí uslyšela křik – skutečný bolestivý výkřik, ne jekot typu nenávidím své sourozence nebo teď jsem na řadě já, a tak se zhluboka nadechla a vstala, aby to vyšetřila.

Rok sotva začal, už teď se ale zdálo, že bude pěkně na prd. Po cestě do sklepa si z talíře vzala studený lívanec: 2018 si může vzít své předsevzetí a strčit si je.

3

Jako obyčejná kriminálnice

Karolina

„Hej, Siri! Zahraj Yeah od Ushera!“ volal Harry ze zadního sedadla suburbanu. Když Siri zašvitořila: „OK, hraje Yeah od Ushera,“ a z reproduktorů zaburácely basové rytmy, chlapci začali nadšeně pokřikovat.

Karolina se usmála. Ani za milion let by si nemyslela, že mít auto plné dvanáctiletých kluků by mohla být taková sranda. Byli hlasití a hluční a někdy i odporně páchli, to ano. Harryho kamarádi ale také byli sladcí a pořád se všemu smáli a snažili se předstírat, že mají vychování – tedy přinejmenším, když se motali kolem ní. Byli to hodní kluci z dobrých rodin a ona znovu pocítila vděčnost za ten krok, který je odvedl z New Yorku – z města plného sociálních nášlapných min – do Bethesdy, kde jí všichni připadali trochu víc v pohodě.

Sladký hoch, pomyslela si snad potisící, když se ve zpětném zrcátku pokradmu podívala na Harryho. Den ode dne začínal víc a víc vypadat jako teenager: rozšiřující se ramena, tmavé chmýří nad horním rtem, několik pupínků na tvářích. Stejně často jí ale připadal jako malý kluk, který by místo esemeskování s kamarády klidně strávil hodinu hraním s legem. Stejně jako otec byl i Harry otevřený a sebevědomý, měl však také jemnější a mnohem citlivější stránku. Zrovna v té době, kdy se přestěhovali do Bethesdy, se Harry začal Grahama čím dál víc vyptávat na svou zesnulou maminku: kde se s Grahamem seznámili, co ráda četla a jak se cítila, když s ním byla těhotná. Graham jej vždycky nějak odbyl se slibem, že mu o mamince bude vyprávět později. Později, až dokončí tu zprávu, kterou si musel přečíst. Později, o víkendu, až budou mít víc volného času. Později, během dovolené na lyžích, protože maminka lyžování milovala. Později, později, později. Karolina si nebyla jistá, jestli to, že Graham syna odbývá, způsobuje lenost nebo snaha vyhnout se tématu, anebo snad ryzí bolest, věděla však také, že Harry ty odpovědi potřebuje. Téměř tři dny, kdy byl Graham v práci a Harry ve škole, jí trvalo, než shromáždila všechny ty porůznu poschovávané fotky a dopisy a výstřižky, které dokázala najít, když však Harrymu krabici vzpomínek na maminku dala, díky tomu, jak se mu ulevilo a jakou měl radost, za to každá ta minuta stála. Ujistila jej, že maminka vždycky bude jeho maminka a že je naprosto v pořádku o ní mluvit a pamatovat si ji, a ten velký a silný dvanáctiletý kluk se jí do náručí zhroutil jako předškoláček, který strávil první den mimo domov.

„Hádejte, co?“ volal Nicholas, vytáhlý hráč lakrosu se střapatými blond vlasy ze třetí řady sedadel. „Táta nám sehnal lístky na zápas Skins–Eagles příští víkend. První zápas playoff. Kdo jde?“

Chlapci začali hulákat.

„Mami, myslíš, že mě táta vezme?“ zeptal se Harry.

„Táta říkal, že lístky zase tak drahý nebyly,“ řekl Nicholas.

Karolina se přinutila k úsměvu, i když to chlapci nemohli vidět. „Rozhodně by tě moc rád vzal,“ zalhala a střelila po Harrym pohledem, aby se ujistila, zda to v jejím hlase slyšel. Navzdory tomu, že Harry profesionální fotbal obecně, a Redskins obzvlášť, vášnivě miloval – a Graham, jakožto úřadující americký senátor, mohl mít místa kdekoli na stadionu – spolu otec a syn nikdy na zápase nebyli. Graham sice každý rok Karolině i Harrymu přísahal, že budou sedět v boxu majitele klubu, že si zaletí na nějaký důležitý zápas venku nebo že pozve spoustu Harryho kamarádů a sežene jim místa na padesátiyardové čáře, ale každý rok uběhla další sezóna bez přítomnosti Hartwellových chlapců. Harry byl na zápase přesně jednou v životě, a to přede dvěma lety, kdy se jej Karolině zželelo a koupila lístky na internetu. Byl nadšením bez sebe a od hlavy k patě v klubovém dresu povzbuzoval jako blázen, ona však věděla, že by mnohem raději šel s Grahamem. Nevědomky totiž koupila lístky na straně hostí a nedokázala úplně přesně sledovat, kdo má míč, a tak i navzdory svým nejlepším úmyslům fandila ve špatných chvílích.

„Mami! Hej, mami!“ přerušil její myšlenky Harry. „Za náma jedou policejní auta s majákama.“

„Hmmm?“ zamumlala Karolina spíš pro sebe. Při pohledu do zpětného zrcátka viděla dva policejní vozy se spuštěnými majáky. Byly u suburbanu tak blízko, že mu už málem tlačily na nárazník. „Můj bože, to teda musí být důležité! Oukej, oukej, hned to bude,“ řekla nahlas. „Uhnu vám.“

Byla ráda, že Harry sedí v bezpečí s ní, protože když v okolí uviděla nějaké auto záchranného systému, vždycky znervózněla. Jejich dům si klidně mohl hořet, ale dokud byl Harry bezpečně na dohled, dokázala se vyrovnat s čímkoli. Vyhodila blinkr a s nemotorným autem co nejelegantněji zajela na krajnici. V duchu se omluvila Crainovým, kteří bydleli o pět domů dál a patřil jim ten krásný trávník, který pravděpodobně rozrývala pneumatikami. Jenomže policejní auto ji podle očekávání neobjelo zleva; i oni zajeli ke straně a zastavili přímo za jejím vozem.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Část první

1

Zase ta nacistická uniforma?

2

Žít si svůj sen

3

Jako obyčejná kriminálnice