Vlastimil Vondruška

ULIČKA HANBY

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY VIII (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5944-1

Mé ženě Aleně

I

Byla příjemná vlahá noc, jaké pravidelně přicházejí po svatém Janu Křtitelovi. I když novoměstský ponocný už dávno odtroubil půlnoc, v Krakově klid nebyl. Na tomhle místě býval klid zřídka a nikdo si tady nedělal těžkou hlavu z městského nařízení, aby se šenky v celé Praze zavíraly s příchodem noci.

Ale tak to chodilo na předměstí vždycky a zvláště v Krakově, jak se mezi lidmi nazývala chudobná čtvrť na břehu Vltavy těsně před hradbami Nového Města pražského. Stály tu chatrče spodiny, špeluňky, herny a ty nejubožejší nevěstince, jaké se daly v Praze najít. Zatímco většina předměstských domků přiléhala těsně k novoměstským hradbám, nevěstince stály o něco níže na místě, kterému se posměšně říkalo Ulička hanby. Nebyla to vlastně skutečná ulice, ale jen shluk patrových dřevěných domků kolem špinavého a neupraveného prostranství, porostlého plevelem a křovinami. Za hampejzy tekla od jirchářských dílen do Vltavy stoka, která zapáchala louhem a hnijícími zbytky kůží.

Tomuhle místu se každý slušný měšťan vyhýbal, a raději se mu vyhýbali i městští biřici. Chodili sem, jen už když tu byl neúnosný nepořádek a měšťané, kteří žili v ulicích za hradbami, si stěžovali. To pak musel rychtář Řehořek provést se všemi svými služebníky zátah. Některé lotry uvěznil a ty nejhorší oběsil. Pak byl pár týdnů klid a život šel dál.

Od výčepu, kterému se tady říkalo V Zadnici nebo ještě drsněji, protože stál v mezeře mezi hradbou a hranolovou baštou, se potácel muž. Na sobě měl chatrný, dlouho nepraný oděv, který kdysi býval modrý. Jmenoval se Hrubeš a pracoval jako pomocník rasa. Hlasitě říhl a chvíli se díval na sinavý kotouč měsíce, pak mu zlostně pohrozil, jako by on mohl za to, že už nemá ani měďák, a proto ho šenkýř vyhodil. Pak těžkým krokem pokračoval k Uličce hanby.

Na jejím okraji stál přízemní domek se šindelovou střechou, která nutně potřebovala opravit. Nebyl jeho, patřil městu, ale on v něm bydlel. Za to měl povinnost odklízet mršiny z ulic, které vedly od Svinské brány až k Novoměstské radnici na rynku. Dělal to liknavě a přivydělával si drobnými krádežemi.

Znovu říhl. Z vypitého piva se mu udělalo špatně. Byl jen pár kroků od svých dveří, když se z Uličky hanby ozval křik. Nejprve krátký mužský a vzápětí ječivý ženský. Oba však rychle ztichly. Muž v modrém by si jich nevšímal, nebyla to jeho věc. Jenže vzápětí se na pavlači jednoho domu na opačné straně uličky objevila nahá nevěstka a křičela: „Vražda! Pomoc, vražda!“

Z okolních stavení vybíhali další lidé, nevěstky i jejich zákazníci. Nahá nevěstka jim něco zoufale vysvětlovala, a pak se celý dav hrnul do otevřených dveří na pavlači. Hrubeš ucítil nutkavou potřebu zvracet. Měl ještě tolik rozumu, aby si nepotřísnil vlastní dveře. Klopýtavě udělal několik kroků a obešel nároží chatrče. Přesně v té chvíli se k němu po břehu přiřítili tři muži. Protože tu byla tma ještě větší než na prostranství před nevěstinci, nevšimli si ho. Vysoký urostlý muž, který utíkal v jejich čele, se s ním srazil. Hrubeš se zapotácel a začal zvracet. Urostlý muž se zastavil a popuzeně se díval na své pozvracené soukenné nohavice. Zaklel a sáhl k opasku pro dýku. Opilý ras se otočil a chtěl utéct, ale klopýtl a upadl.

„Nezdržuj se!“ křikl na urostlého muže s potřísněnými nohavicemi jeden z jeho druhů. Sám ho popostrčil, aby utíkal dál. Ze tmy se ozýval křik a podél stoky utíkali směrem k nim další lidé. Malý hlouček nechal opilého rasa být a pokračoval v běhu. Sotva trojlístek zmizel, kolem Hrubeše se přehnal početný zástup mužů a žen z okolních hampejzů. Mnozí byli téměř nazí a z některých páchlo pivo a kořalka.

Hrubešovi se chtělo zoufale spát. Pokusil se zvednout ze země, ale motala se mu hlava. Nahmatal cosi měkkého a pevně to uchopil. Odkulil se z uzounké stezky za hustý keř a na břehu stoky usnul.

Před létem opouštěla většina šlechty Prahu a odjížděla na svá panství. Důvodů bylo několik. Přes léto nebylo povětří ve městě nejlepší. Stoky zapáchaly mnohem odporněji než v chladném počasí, jídlo se kazilo a na předměstí propukala průjmová onemocnění. Už řadu let platila v královské komoře tradice, že zemské úřady přerušily přes léto práci a úředníci dostali volno.

Královský písař Jiří Adam z Dobronína býval jindy jeden z prvních, kdo opouštěl Prahu a odjížděl na svůj statek na Vysočině. Byl to muž zámožný a nemusel svým nadřízeným podlézat jako jiní úředníci. Navíc ho chránila přízeň krále Ferdinanda I. Habsburského a jeho manželky Anny Jagellonské, protože v minulosti dokázal objasnit několik nesmírně složitých zločinů, které mohly ohrozit dobrou pověst panovnické rodiny a nejvlivnějších zemských velmožů. Od té doby požíval privilegovaného postavení a uměl si ho užívat. Vyšetřování ho bavilo mnohem víc než vyřizování nudných spisů.

Tentokrát však s odjezdem nespěchal. Rozhodl se, že ve svém domě v Kaprové ulici zůstane ještě několik dnů a na jeho statky odjede jen bakalář Petr se svou manželkou Rozárkou a jejich malým synkem Václavem. Bakalář Petr se stal jeho pomocníkem a Jiří Adam z Dobronína, který neměl svou rodinu, ho přijal tak trochu za svého syna. Rozuměli si a měl rád i jeho Rozárku, která se starala o dům. S oběma se seznámil za zvláštních okolností při vyšetřování v Plzni, vzal je do Prahy a nikdy toho nelitoval.

„Jel bych s vámi rád,“ vysvětloval zkormouceně. Byl to postarší štíhlý muž, na bradě měl krátké prošedivělé vousy a kolem očí vrásky, které dodávaly jeho obličeji důvěryhodného vzhledu. Nosíval černý oděv tradičního španělského střihu a kolem krku nevelké bílé okruží. Navzdory tomu, že byl úzkostlivě konzervativní a čestný, nemluvil teď pravdu. Měl Petra i Rozárku opravdu rád, ale rád měl i svůj klid. Od Vánoc, kdy se jim Václav narodil, klid ve svém domě neměl. Chtěl být proto chvíli sám. Věděl, že dítěti bude na venkově mnohem lépe než v Praze, a proto se rozhodl, že ve městě zůstane nějakou dobu raději on a je pošle na své statky.

„Mám ještě nějakou neodkladnou práci,“ pokračoval autoritativně, „ale nebojte se, tak za dva týdny přijedu za vámi.“

„Neměl bych tu zůstat s vámi?“ nabízel se bakalář Petr.

„Rozhodně ne! Rozárka tě potřebuje mnohem víc než já. A malý Vašík rovněž,“ bránil se s lehkým pousmáním. Navzdory tomu, že si chtěl od svých pomocníků odpočinout, považoval jejich štěstí tak trochu i za své. Život nepřinášel stárnoucím lidem mnoho radostí, a tahle patřila k jeho největším.

„Tak si tu nechte alespoň starého Jakuba,“ navrhla starostlivě Rozárka. Jakub byl správcem domu, podomkem, kočím a kdysi i kuchařem. Od té doby, co v domě žila Rozárka, starala se o domácnost a kuchyni ona. Proto ji trápilo, jak se tu královský písař bez služebnictva obejde. Ale i to Jiří Adam z Dobronína odmítl.

„Mí milí, já nejsem tak neschopný, jak si možná myslíte,“ bránil se vesele. „Umím si pár jídel uvařit. Nezapomeňte, že jsem už deset let vdovec. Jeden dobrý zájezdní hostinec je pár kroků odtud. A kdyby mi nechutnalo ani tam, tak se nechám zvát na večeře od známých.“

Nakonec své pomocníky přesvědčil, aby se přestali strachovat a v pondělí ráno po svatém Janu Křtitelovi mohl zamávat povozu, v němž ho opustili. Na okamžik sice zaváhal, zda dělá dobře, a když vkročil do ztichlého a prázdného domu, přepadl ho dokonce pocit osamění. Znal ho dobře z časů, než do jeho služeb vstoupil bakalář Petr a přivedl Rozárku, ale rychle podobné obavy zahnal. Jeho rozhodnutí bylo nepochybně správné.

V kuchyni si ukrojil velký krajíc chleba a pak po ošlapaných kamenných schodech sestoupil do chladného sklepa, který se ve dvou patrech rozkládal pod celým domem. Podle omšelé klenby musel být hodně starý a pocházel ještě z časů, kdy v zemi vládli Přemyslovci. Později byl dům přestavěn v pohodlné sídlo, ale sklepy zůstaly původní. Zamířil k výklenku, v němž byla police s velkými zeleně glazovanými hrnci. Z jednoho sejmul poklici a na chléb si namazal na prst silně sádla. Tohle miloval, ale Rozárka ho plísnila, že jediné dobré jídlo je vařené. Ne, on si tu teď bude dva týdny užívat po svém. Vydal se nahoru, ale nevydržel to a už na schodech si spokojeně ukousl.

Do mázhauzu vstoupil s plnými ústy. U vrat stál hezký mladý muž v tmavém oděvu, jaký nosila většina úředníků, kteří sloužili v královské komoře na Pražském hradě. U pasu se mu houpal rapír na znamení, že je urozeného původu. Toho muže neznal. Rychle polkl a bezděčně si hřbetem ruky otřel bradu a vousy, jak to dělávali prostí lidé. Překvapeně si uvědomil, že by tohle nikdy neudělal, pokud s ním byl bakalář Petr a Rozárka.

„Jste urozený pan Jiří Adam z Dobronína?“ ujišťoval se příchozí opatrně. Když královský písař přisvědčil, stejně váhavě ho požádal, zda by ho nedoprovodil.

„Kam?“ zabručel rozmrzele. Vrhl rychlý pohled na namazaný krajíc a uvažoval, kam by ho odložil.

„Jen dojezte,“ pokračoval neznámý chápavě. „Posílá mne sekretář vojenského hejtmana, pan Valkoun z Adlaru.“

„Myslel jsem, že z Prahy už odjel.“

„Vrátil se,“ konstatoval suše muž u dveří. Pak se nepatrně uklonil a dodal: „Jsem správce jeho zlonického panství a jmenuji se Michal z Křince. Nepracuji v královské komoře, proto jsme zatím neměli tu čest se potkat.“

Ve způsobu řeči toho muže se Jiřímu Adamovi z Dobronína něco nelíbilo. Za jeho zdvořilostí cítil jistou úlisnost. A možná i faleš. Pomalu ukusoval chléb a uvažoval.

„Stále jste mi neodpověděl,“ řekl mezi dvěma sousty. „Kam vás mám doprovodit? Na Hrad?“

„Nikoli, tam bychom byli příliš na očích,“ vrtěl hlavou Michal z Křince. „Jen pár kroků. Můj pán na vás čeká v kočáře za rohem. Nechtěl zastavit před vaším domem.“

Jiří Adam z Dobronína dojedl a pak se omluvil, že si zaskočí do své komnaty v patře pro plášť. Nemusel, plášť, který denně nosil, měl pověšený v kuchyni hned za dveřmi. K sobě zašel z jiného důvodu. Ta věc se mu nelíbila a chtěl se ozbrojit. Rychle si oblékl druhý plášť, který nosil jen zřídka. Pak vytáhl z truhlice dvě pistole, zkontroloval, zda jsou nabité a není zvlhlý prach na pánvičce u doutnáku. Pistole zastrčil do kapsy všité na vnitřní straně pláště. Připnul si rapír a seběhl do mázhauzu. Michal z Křince stál na stejném místě u dveří.

Vyšli na ulici a zamířili ke Staroměstskému rynku. Ale prošli jen kolem zájezdního hostince U Modrého ledňáčka, pak zabočili do postranní uličky, která byla zkratkou k bráně u Kamenného mostu. Na jejím kraji stál uzavřený kočár tažený dvěma grošáky. Na dvířkách neměl žádný erb. Na kozlíku seděl muž se širokou osmahlou tváří. Ani toho Jiří Adam z Dobronína neznal.

Když došli ke kočáru, Michal z Křince úslužně otevřel dvířka a ukročil stranou, aby mohl královský písař nastoupit. Jiří Adam z Dobronína však nepospíchal. Nahlédl dovnitř. Na sedátku na něj čekal muž, který měl na hlavě tmavý široký klobouk a na sobě plášť s vysokým límcem, který mu zakrýval obličej. Ani na jeho plášti nebyl rodový erb.

„Nuže?“ netrpělivě ho pobídl Michal z Křince.

„Vaši tvář, prosím,“ požádal pevně královský písař a rukou sjel nenápadně ke svým pistolím.

Muž v kočáru se naklonil k otevřeným dvířkům a na okamžik poodhrnul límec. Byl to opravdu Valkoun z Adlaru. Teprve pak Jiří Adam z Dobronína nastoupil. Hned za ním zlonický správce dvířka zabouchl a kočár se s kodrcáním rozjel po nerovné dlažbě.

„Vítejte,“ pronesl suše Valkoun z Adlaru. Zatáhl závěs přes okénko ve dvířkách, a teprve pak odhalil tvář. Věcně, jak míval ve zvyku, pokračoval: „Jste určitě zvědavý, co to má znamenat.“

„Přiznám se, že ano, urozený pane sekretáři. Ale protože se setkáváme takto, předpokládám, že jde spíše o osobní záležitost než úřední. Jinak byste mne asi pozval do své kanceláře.“

„Správně! Tedy… do jisté míry.“

Jiří Adam z Dobronína se opřel o modře polstrované opěradlo. Kočár se lehce kýval, kočí nespěchal, jeli hodně pomalu. Pokud si stačil všimnout, směřovali ke Kamennému mostu. Díval se do tváře sekretáře vojenského hejtmana a čekal. Znal ho celkem dobře, protože spolu občas v královské komoře jednali. Jiří Adam z Dobronína byl podřízený zemskému komořímu a měl na starosti záležitosti královských měst. Pokud chtěl vojenský hejtman ubytovat oddíl královského vojska v nějakém městě, projednával to jeho sekretář právě s ním. Vždycky se rozumně dohodli. Počet královských vojáků v posledních letech rostl a s tím i význam úřadu hejtmana. Svolat tradiční zemskou hotovost, kterou platila šlechta, bývalo totiž stále komplikovanější a komplikovanější, a tak se panovník začal při zajišťování běžného pořádku opírat spíše o své žoldnéře.

Valkoun z Adlaru byl svým způsobem zvláštní muž. Nepatřil mezi příslušníky panského stavu, byl pouhým rytířem, stejně jako Jiří Adam z Dobronína. Přesto měl v královské komoře značný vliv a dveře měl otevřené k nejvlivnějším představitelům zemských stavů. Přízeň mu prokazoval i král Ferdinand I. Habsburský. V královské komoře se o něm vyprávělo ledasco. Ale klepy Jiřího Adama nikdy nezajímaly, on měl rád jen fakta.

„Stala se totiž trochu zvláštní věc,“ pokračoval váhavě hejtmanův sekretář. Jindy hovořil rázně a úsečně, ale teď to vypadalo, jako by se ostýchal. „Nevím, nakolik jste obeznámený se záležitostmi mého rodu? Asi ne. Má žena Marie není už nejmladší a je bezdětná. Mám však mladšího bratra Plichtu. Jiné příbuzné nemám. V něm by měla pokračovat sláva našeho rodu. Proto jsem vždycky usiloval o to, aby měl dobré vzdělání, našel si vhodnou nevěstu a získal postavení na královském dvoře. Víte však jistě sám, že ani nejzbožnějším křesťanům nesplní Bůh všechna jejich očekávání.“

„Co z toho váš bratr nenaplnil?“ optal se zvědavě Jiří Adam z Dobronína. Způsob, jakým hejtmanův sekretář hovořil, ho zaujal. Cítil v něm zklamání, hořkost i obavy. Pochopil, že ten muž si neví rady.

„Bratr studoval v Basileji. Už několik let působí jako hejtman Slánského kraje, kde máme svá panství. Počíná si úspěšně. Proto vznešený král na jaře souhlasil, že náš rod povýší do panského stavu. Stále však nemá nevěstu a náš rod zatím nemá dědice a pokračovatele.“

„Je ošklivý? Nesmělý? Nebo ho snad ženy nezajímají?“

„Nic z toho. Zajímají ho ženy, někdy až příliš, a je to hezký muž. Zatím však nenašel takovou, s níž by chtěl žít až do smrti. Řečeno uhlazeným jazykem dvora, je poněkud přelétavý. Už několikrát jsme se kvůli tomu pohádali. Mluvím s vámi upřímně, jak vidíte, protože zmizel.“

„Chápu, ale já musím zůstat v Praze. Nemohu pátrat na Slánsku,“ bránil se Jiří Adam z Dobronína. Neznal nevděčnější úkol než hledat ztraceného svobodného a navíc ještě cizoložného mládence. Obvykle se našel u nějaké vdané ženy a místo vděku ho nakonec ještě všichni pokárali.

„Na Slánsku bych si nejspíše poradil sám,“ opáčil hejtmanův sekretář suše. „On zmizel tady, v Praze. A za mimořádně podivných okolností. Předevčírem odešel z našeho malostranského paláce. Ten stojí v horní části Vlašské ulice, je to nenápadná stavba, ale nám stačí. Ovšem nevrátil se. To by ještě nebylo nic hrozného, stávalo se to často. Jenže během noci vnikl někdo do paláce a prohledal jeho i mou komnatu. A ráno můj majordom zjistil, že kdosi prohledal i mou kancelář na Pražském hradě. Ihned pro mne samozřejmě poslal. Proto jsem se vrátil do Prahy. O bratrovi nikdo neví, jako by se do země propadl.“

„Rozumím,“ pokyvoval hlavou Jiří Adam z Dobronína. Letmým pohledem z okénka zjistil, že kočár přejel Vltavu a míří přes Malou Stranu do Vlašské ulice. „Nerozumím ale několika drobnostem. Tak především, proč ta opatrnost, když jste mne jel navštívit? Vydírá vás snad někdo?“

„To by si snad nikdo nedovolil,“ opáčil s neskrývanou samolibostí Valkoun z Adlaru. Vzápětí si však uvědomil svou situaci a sklesle dodal: „Bojím se o bratra. Budu mluvit otevřeně. Důvodem, proč se scházíme tajně, však není on. Vím, že jste muž, jemuž lze důvěřovat. Slibujete, že o všem pomlčíte?“

„Pokud to nebude proti zájmům našeho vznešeného krále.“

„Toho se neobávejte. Spolu s bratrem zmizely i jisté listiny. Velice významné.“

„Čeho se týkaly?“

„To přesně netuším. Neukázal mi je. Měl je ve svém pokoji v tajné skrýši. Jenže i tu v noci ti neznámí vypáčili. Obávám se, že ty listiny by mohly uškodit našemu rodu, pokud by se dostaly do cizích rukou. Najděte je, prosím!“

„Proč by vám měly uškodit, když netušíte, co v nich je? Třeba to jsou milostné dopisy.“

„Nesmysl! Znám svého bratra! Den před mým odjezdem se v opilosti zmínil, že se mu nemůže nic stát, dokud je bude mít. Možná ho zajali právě kvůli nim. Třeba ho mučili a on sám jim o té tajné skrýši pověděl, co já vím. Ale probůh, udělejte něco!“

Kočár projel temným průjezdem a zastavil na malém dvorku za palácem pánů z Adlaru. Byl obehnaný vysokými zdmi a odnikud sem nebylo vidět. Michal z Křince otevřel dvířka a natáhl ruku, aby jim pomohl vystoupit.

II

„Tak tohle je bratrův pokoj,“ řekl hejtmanův sekretář, když se v doprovodu Jiřího Adama z Dobronína zastavil na prahu komnaty. Byl v ní neuvěřitelný nepořádek, všechno bylo vzhůru nohama, truhlice otevřené a věci rozházené po podlaze. Slamník byl rozříznutý a vykuchané byly i vycpávky polstrovaných křesel. „Všechno je tak, jak bylo. Majordom nic neuklízel,“ dodal Valkoun z Adlaru.

Jiří Adam z Dobronína vešel a pečlivě se rozhlížel. Ze zkušenosti věděl, že nepořádek, který zloději udělají, o nich může prozradit hodně, protože každý nepořádek byl jiný. Tenhle byl na první pohled systematický. Tohle nebyli obyčejní zloději, jací čas od času vykrádali opuštěná sídla šlechty. Ten, kdo komnatu prohlížel, to dělal zkušeně a věděl, co hledá. Nebyl to obyčejný zloděj. Jak si Jiří Adam z Dobronína stačil všimnout, pod jednou truhlicí ležel váček s penězi.

„Když v noci ti neznámí prohlíželi komnatu, museli přece způsobit hluk. To si nikdo ničeho nevšiml?“ obrátil se na Valkouna z Adlaru.

Ten zůstal stát u dveří, dovnitř se nehrnul. Pokrčil rameny a vysvětloval: „Veškeré služebnictvo odjelo se mnou. Tu noc byl v paláci jen majordom, ale ten má ložnici v přízemí na opačné straně. Prý se napil trochu víc a usnul hned, jak si lehl. A jeho žena Markéta je nahluchlá. Kromě nich tu byli ještě tři služebníci, ale ti spí na dvoře v čeledníku. Jinak byl dům prázdný.“

„Tajná skrýš má být ta vestavěná skřínka s vypáčenými dvířky tamhle ve zdi?“

„Ano, jindy ovšem před ní visí obraz, aby si jí nikdo nevšiml. Ale nemyslete si, je důmyslnější, než se na první pohled zdá. Podívejte,“ vykládal Valkoun z Adlaru a zamířil ke skrýši. „Bratr mi ji jednou ukazoval, proto to vím. Když se otevře, uvidíte polici. To je ta, co leží tamhle na podlaze. Tam byly váčky s penězi. Bratr se smál, že i kdyby někdo skrýš objevil a vypáčil dvířka, vezme si jen peníze. Ale když polici vytáhnete a tady po straně zmáčknete skryté pérko, odklopí se zadní stěna a tam je druhá část skrýše. Vidíte, je otevřená a prázdná. A právě tam byly ty listiny.“

„V tom případě to tu musel zloděj opravdu dobře znát. A musel o tomhle důmyslném úkrytu vědět. Míval váš bratr často návštěvy?“

„Jak to mám vědět? Nesvěřoval se mi a já ho nehlídal. Často přespávám v úřadě. Mám vedle kanceláře celkem pohodlnou komnatu, abych byl panu hejtmanovi kdykoli k ruce. Je to svědomitý muž, řekl bych téměř pedant. Někdy se tady v paláci neobjevím celý týden. Abyste rozuměl, má žena tráví většinu roku na našem sídle ve Zlonicích. Líbí se jí tam.“

„Váš bratr je hejtmanem Slánského kraje. Tamní záležitosti mu přece musely zabrat spoustu času. Jak často tu pobývá?“

„Často,“ opáčil Valkoun z Adlaru a zmlkl. Řekl to ovšem způsobem, že nebylo třeba víc dodávat.

„Chápu. Co však jeho úřad ve Slaném?“

„Bratr má schopného sekretáře a ten ho zastupuje. Viděl jste ho sám.“

„Michal z Křince? Já myslel, že je správcem vašeho panství.“

„Ano, tím je rovněž.“

I tuhle odpověď si uměl Jiří Adam z Dobronína přeložit. Bylo zřejmé, že jeho prostřednictvím řídil hejtmanův sekretář i záležitosti Slánského kraje. Vyprávění o tom, že se Valkounův bratr osvědčil jako úředník, nebylo zřejmě tak úplně přesné.

„Říkáte, že zloděj prohledal i vaši komnatu, a dokonce kanceláře na Pražském hradě,“ změnil po chvíli uvažování téma královský písař a dlaní si mnul krátké šedivějící vousy na bradě. Původně to dělával spíše na efekt, protože tohle gesto rozptylovalo pozornost lidí, které vyslýchal. A to nikdy neškodilo. Časem si na ten pohyb zvykl a dělával ho většinou bezděčně.

„Jistě, ukážu vám ty místnosti,“ nabídl domácí pán.

„Ztratilo se v nich něco?“

„Nic.“

„Pak je to zbytečná ztráta času,“ odmítl to Jiří Adam z Dobronína. „Položme si však otázku, proč ten neznámý prohledal i vaše komnaty?“

„Netuším.“

„Tvrdíte, že hledal bratrovy listiny. Pokud by je objevil v jeho tajné skrýši, vezme je a zmizí. Jenže on je zřejmě neobjevil. Proto začal prohledávat další místnosti, i když tím riskoval prozrazení. Jiný důvod mne nenapadá.“

„Máte možná pravdu. Berte ovšem prosím v úvahu, že i já mívám u sebe různé důvěrné listiny.“

„Ty jste snad odvezl s sebou?“

„Většinu ano.“

„Znamená to, že se nějaké ztratily i vám?“

„Zdá se. Ale nejsou důležité. To však ten zloděj vědět nemohl.“

„Před chvílí jste mi však tvrdil, že se vám neztratilo vůbec nic.“

„Neztratily se peníze, obrazy, koberce, nábytek. Rozumíte? Listin mívám tolik, že sám netuším, kolik jich vlastně je. Jak jsem ale řekl, důležité jsem odvezl. Pokud tedy zloděj něco z mých písemností sebral, pak hlášení, kolik ovsa spotřebovali královští koně nebo nabídku ceny na zhotovení nových přileb,“ trochu upjatě vysvětloval Valkoun z Adlaru.

„Takže vy se domníváte, že důvěrné listiny vašeho bratra mohl zloděj najít a odnést, ale nezávisle na tom hledal i vás?“

„Zdá se mi to téměř jisté.“

„Musel tedy mít představu, co chce ukrást.“

„Nemusel. Jen využil situace, že jsem odjel z Prahy.“

„Dejme tomu. Pak si ovšem položme otázku, co je s vaším bratrem Plichtou? Pokud ho ti zloději unesli, aby jim prozradil svou skrýš, a oni v ní našli to, co hledali, přičemž váš bratr se nadále postrádá, pak to má zřejmě jediný důvod.“

„I já se toho obávám,“ přikývl Valkoun z Adlaru věcně, jak míval ve zvyku. „Přesto vás prosím, pátrejte tak, jako by byl stále živý.“

„I když to odporuje logice?“

„Naděje umírá vždy jako poslední! Za vaši pomoc se bohatě odměním. Ať ho najdete živého nebo mrtvého. Ovšem podmínkou je, že najdete ty listiny. Budete mne informovat o každém vašem kroku. Je to mimořádně důležité!“

Jiří Adam z Dobronína přikývl a pátravě se zadíval do zdánlivě dobromyslné tváře mocného hejtmanova sekretáře. Pochopil, že jemu vůbec nejde o bratra, navzdory řečem, jak se obává o budoucnost svého rodu. To ovšem znamenalo, že musí o listinách vědět víc, než tvrdí, jinak by po nich tak usilovně nepátral. A otázka rovněž byla, proč si na tu práci zjednal jeho, pokud se jedná o dokumenty důvěrné.

„Vaše pokyny jsou celkem jasné. Mluvme tedy otevřeně,“ navrhl královský písař. „Chcete ty dokumenty. Budiž. Pak mi o nich musíte povědět víc, jinak nemám naději je objevit. Uznejte prosím, že nelze vypátrat písemnosti, když vůbec netušíte, co obsahují. Alespoň nějaké vodítko, náznak. I já budu upřímný. Nevěřím ani zdaleka všemu, co jste mi dosud prozradil.“

„Vyjadřujete se s obdivuhodnou přímočarostí a s jistou dávkou bezohlednosti,“ zamračil se Valkoun z Adlaru. „V bratrově tajné skrýši se také nacházela hromada listin, které mohly být nebezpečné některým urozeným dámám. Současně mohly znemožnit jejich manžele, většinou významné zemské velmože. Šlo o milostné dopisy. Jména bratrových milenek po mně nechtějte, neznám je. Umím si však představit, že by většina těch podvedených manželů dokázala pro ochranu své cti udělat víc než jen to, co se tu předevčírem stalo. Stačí?“

„Ne! To je jen část pravdy,“ namítl královský písař. „Ten, koho by zajímaly kompromitující milostné dopisy, by se určitě nezajímal o vaše listiny. A to ani v případě, že by tu ony dopisy nenašel. To znamená, že ve skrýši musely být i jiné listiny, a ty se nejspíše týkaly královské komory.“

„Říká se o vás, že jste mimořádně bystrý vyšetřovatel a vaše úvahy to jen potvrzují,“ přikývl upjatě Valkoun z Adlaru. „Ale pozor, žádný strom neroste do nebe!“

„Proč jste mne požádal o pomoc, když mi teď vyhrožujete? Mám hledat jen ty milostné dopisy?“

„Pouze vás varuji. Mrzelo by mne, pokud by se vám něco stalo. I když jsem k tomu nedostal svolení, povím vám tedy všechno.“

„Svolení od koho?“

„Od mého pána, vojenského hejtmana Jiřího z Lokšan. To on mne za vámi poslal. V bratrově skrýši byla totiž také červená obálka, na které je rodový znak pánů z Lokšan. Poznáte ho snadno. Erb je rozdělený na čtyři pole, přičemž dvě pole jsou prázdná a ve dvou je vedle sebe polovina orlice a polovina lilie. To říkám pro jistotu, protože můj pán má ten erb jen krátce a nejspíše ho neznáte. Král Ferdinand I. Habsburský mu rodový znak polepšil proto, že ho hodlá ustanovit říšským místokancléřem. Ale to je zatím tajné.“

„Ty dokumenty se týkají povýšení?“

„Opravdu nevím. Snad. Můj bratr obálku ukradl v jeho kanceláři, když mne byl před týdnem navštívit.“

„Viděl ho někdo při té krádeži?“

„To těžko, jinak by s ní z Pražského hradu neodešel. Sám se ale později obrátil na urozeného pana hejtmana a za její vrácení požadoval jistou protislužbu. Víc už vám opravdu povědět nesmím. Jen to, že v jeho zmizení urozený pan Jiří z Lokšan prsty nemá. Radím vám, až tu obálku najdete, nechte ji zapečetěnou, za žádných okolností ji neotvírejte a nedívejte se dovnitř! Řekl jsem vám beztak víc, než bych měl. Je vám, doufám, jasné, že po tom všem už tu práci odmítnout nesmíte?“

„Chápu,“ přikývl Jiří Adam z Dobronína. „Ještě něco?“

„Dám vám k ruce svého zlonického správce. Michal z Křince vás bude doprovázet a chránit. Spát by mohl ve vašem domě, který je prázdný, jak jsem si stačil všimnout.“

„Nezdá se vám, že tohle už trochu přeháníte?“ utrhl se na něj zlostně Jiří Adam z Dobronína. Ve skutečnosti byl zvědavý, jak bude hostitel reagovat.

„Vyplatí se vám to!“ pokrčil Valkoun z Adlaru lhostejně rameny. „Nebudeme se přít o malichernosti!“

Když tohle říkal, dobromyslný výraz z jeho tváře zmizel. Jiří Adam z Dobronína věděl, jak to v královské komoře chodí, a nedělal si iluze, že by našel někde zastání. Protože hejtmanův sekretář zjevně věděl, že jeho pomocníci právě opustili Prahu, musel vzít rovněž v úvahu, že by mohl ublížit i jim, aby ho donutil poslouchat. Byla to ošemetná situace a nesporně šlo o něco velkého a mimořádně špinavého.

Michal z Křince kráčel po boku královského písaře z kopce Vlašskou ulicí ke Kamennému mostu. Tvářil se nesmírně uctivě a mlčel.

Mlčel i Jiří Adam z Dobronína.

Teprve když dorazili k Malostranské radnici, optal se zlonický správce pokorně: „Prozradíte mi, kde s pátráním začnete?“

„Jak to mám vědět?“ odsekl mu mrzutě. „Nejdřív si musím všechno promyslet.“

„Odpusťte, ale na pátrání moc času nemáte. Nevím, zda vám můj pán pověděl tu nepříjemnou okolnost, ale celá věc se musí vyřešit do neděle, kdy urozený pan hejtman z Lokšan hodlá odjet do Vídně. Teď je pondělí.“

„Ne, tuhle drobnost tvůj pán jaksi opomněl zdůraznit.“

„Proto máte mne, abych vám pomohl. Pokud mohu poradit, já bych nejprve obešel pár šenků tady v okolí. Mladý pan Plichta měl takový zvyk, že si vždycky večer zašel někam na džbánek vína. Rád chodíval mezi měšťany. Jednou mi řekl, že se tam dozví víc než mezi urozenou společností. Abyste rozuměl, je to trochu zvláštní muž. Jako by si mezi spodinou liboval.“

„Jen pro přesnost, měšťané snad nejsou spodina?“

„Nejsou urození. Ale pan Plichta to nerozlišoval. A pokud říkám, že mu nevadila spodina, pak tím myslím, že se klidně na kus řeči zastavil i s pobudou nebo žebrákem.“

„Jak tohle víte?“

„Často ho doprovázel majordom. Z příkazu mého pána, samozřejmě.“

„Plichtovi to nevadilo?“

„Někdy ano,“ přiznal se otevřeně Michal z Křince. „Pokud měl své spády, vždycky prý dokázal zmizet. V tom byl mimořádně důmyslný. Náš majordom je trochu těžkopádný muž, často to našemu pánovi raději ani neřekl. Když pan Valkoun dostane zlost, je lepší mu jít z cesty. Ostatně, to radím i vám. Chcete-li mít klid, poslechněte ho. A když se vám něco nepovede, zbytečně ho nedrážděte.“

„Proč mi to říkáte?“ ušklíbl se Jiří Adam z Dobronína. Už dříve si všiml, že Michal z Křince hovoří s hranou důvěrností a někdy zbytečně moc.

„Chci vám přece pomoci,“ podivil se jeho průvodce a pak ukázal na vrata šenku, ke kterému se blížili. „Co se třeba optat tady? Několikrát jsem tu s panem Plichtou byl.“

„Není to zbytečné?“

„Není,“ opáčil Michal z Křince. V hlase měl zvláštní naléhavost, a tak ho poslechl.

Když vstoupili, Jiří Adam z Dobronína se spokojeně rozhlédl. Byl to slušný podnik, čistý a se solidním nábytkem. Hosté byli většinou zámožní malostranští kupci a řemeslníci. Jakmile si šenkýř všiml dvou příchozích v tmavých oděvech královských úředníků, uctivě se k nim hnal a ukláněl se. Odvedl je k volnému stolu v rohu, který měl zjevně vyhrazený pro podobné návštěvy. K jeho zklamání však Michal z Křince objednal jen dva malé džbánky vína a jídlo odmítl.

Jakmile se šenkýř vzdálil, naklonil se zlonický správce ke královskému písaři a polohlasně začal vykládat: „Nemějte mne prosím za pošetilého. Já se tu na nic vyptávat nemusím. To už jsem udělal, jakmile se pan Plichta z Adlaru ztratil.“

„Tak proč jsme sem šli?“

„Vy jste si asi nevšiml toho muže v bílé košili s nabíranými rukávy, kožených nohavicích a s krátkým pláštíkem přes ramena? Na hlavě má modrý baret s pérem a je celkem mladý. Sleduje nás.“

„Nevšiml jsem si ho,“ potvrdil rozmrzele Jiří Adam z Dobronína.

„Není to vaše chyba. Já si ho všiml už v Kaprové ulici. Když jsem hledal váš dům, stál v podloubí. A pak, když jsem seděl na kozlíku a vy jste byl s mým pánem v kočáře, zahlédl jsem ho, že jde za námi. Nu, a teď jsem si ho všiml znovu. Já tady v Praze mnoho lidí neznám, ale vy ano. Až vyjdeme ven, podívejte se prosím, jestli náhodou nevíte, o koho jde.“

Šenkýř se k nim vrátil a na stůl postavil dva plné džbánky. Rozšafně vykládal, že to je jeho nejlepší víno, které má v malém soudku pro nejvzácnější hosty. Je až z Burgundska a takové v Praze nikde jinde nedostanou.

Michal z Křince nejprve zvedl džbánek a přičichl k němu, pak upil a víno poválel na jazyku. Džbánek hodně nešetrně postavil zpátky na stůl a na šenkýře se rozkřikl: „Ty lotře, co nám to tu vykládáš? Tohle víno je z městských vinic nad Trójou. Podle chuti bych řekl, že je z Pergnerovy nebo Habrovy vinice.“

Šenkýř oněměl údivem a začal koktat, že urozený pán má samozřejmě pravdu, a protože se on sám spletl, nebude jim nic účtovat. Pak rychle zmizel.

„Jak jste to poznal?“ podivil se s neskrývanou úctou v hlase Jiří Adam z Dobronína.

„To se poznat nedá,“ usmál se Michal z Křince, „ale vím, že od těch dvou víno nakupuje. Můj pán rovněž. Bylo mi jasné, že se nás pokusí ošidit. Proč mu platit víc, lotrovi, než si zaslouží?“

Královský písař přikývl. Musel si v duchu trochu opravit mínění o svém průvodci. Vyznal se v něm stále méně a méně.

„Takže k vašemu pátrání,“ pokračoval zlonický správce, napil se a mlaskl na znamení, že mu víno chutná. „Jak jsem řekl, vyptával jsem se po celé Malé Straně, kdo viděl pana Plichtu z Adlaru ten večer, kdy zmizel. Nakonec se mi podařilo objevit pár svědků, kteří se shodují, že mířil ke Kamennému mostu. Všiml si ho i strážný u brány. Šel na Staré Město pražské, ale tam jsem jeho stopu ztratil. Je mnohem lidnatější a lidé se tam neznají tak dobře, jako tady.“

„Udělal jste kus dobré práce,“ pochválil ho Jiří Adam z Dobronína. I jemu víno chutnalo, bylo sice trochu trpké, ale na jazyku nechávalo příjemně nasládlou chuť. Když dopili, hodil na stůl stříbrňák. Nechtěl vydělávat na šenkýřově hlouposti.

Vyšli ven. Jiří Adam z Dobronína se nenápadně rozhlédl. Muž v oděvu, jak ho popsal jeho průvodce, stál zády k nim a na něčem se domlouval s jakýmsi řemeslníkem. Zamířili ke Kamennému mostu. Muž v modrém baretu s pérem hovor ihned ukončil a vydal se za nimi. Pohyboval se však v dostatečném odstupu, aby nebyl nápadný. Choval se naprosto nenuceně, a pokud by na něj Jiřího Adama z Dobronína neupozornil jeho průvodce, nevšiml by si ho. Onen neznámý se zjevně v téhle práci vyznal.

Table of Contents

I

II