Kristina Ohlssonová

ANDĚLÉ STRÁŽNÍ (ukážka)

Kniha Zlín / 2014

Copyright © Kristina Ohlsson, 2011

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Luisa Robovská, 2014

ISBN 978-80-7473-183-9 (ePub)

ISBN 978-80-7473-184-6 (mobi)

Obsah

Minulost

Současnost

Citace z výslechu svědka Alexe Rechta, 1. 5. 2009

Úterý

1

Výslech svědkyně Fredriky Bergmanové,  2. 5. 2009, 13:15

2

3

Středa

4

5

6

Výslech svědkyně Fredriky Bergmanové,  2. 5. 2009, 15:30

Čtvrtek

7

8

9

10

11

12

Výslech svědkyně Fredriky Bergmanové,  2. 5. 2009, 17:30

Pátek

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Sobota

24

25

Výslech svědkyně Fredriky Bergmanové,  3. 5. 2009, 08:30

Neděle

26

Pondělí

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Výslech svědka Alexe Rechta,  3. 5. 2009, 10:00

Úterý

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

Výslech svědka Alexe Rechta,  3. 5. 2009, 15:00

Středa

49

50

51

52

53

54

55

Výslech podezřelého Pedera Rydha,  4. 5. 2009, 14:00

56

57

58

59

60

61

62

63

Začátek května

64

65

66

Autorčino poděkování

Věnováno Pie.

S přáním šťastného roku 2011 Tobě i Tvé rodině.

„Filmové vraždy vypadají vždy velmi čistě. Já se snažím ukázat, jak obtížnou a špinavou práci ve skutečnosti zabití člověka představuje.“

Alfred Hitchcock

Minulost

Premiéra

Dokud si film nepustila, ani v nejmenším netušila, co ji čeká. Nechápala, jak zničující důsledky bude mít pro její další život.

Z komory vytáhla promítací plátno a postavila ho doprostřed obývacího pokoje. Na konferenční stolek umístila promítačku a podložila ji románem Polib mne a zemřeš od Iry Levina, který dostala od kamarádky k Vánocům a stále ještě nenašla odvahu se do něj pustit.

Stará promítačka klape, jako kdyby do oken bušily kroupy.

Zhasla světla. Je doma sama.

Film v ní od samého počátku vzbudil nevysvětlitelnou zvědavost. Možná proto, že si nevzpomínala, že by ho kdy viděla. Nebo snad podvědomě vycítila, že byl před ní ukryt záměrně.

Na prvním záběru se ukáže povědomá místnost. Někde ji už viděla. Panuje tam přítmí, obrysy jsou rozmazané a okna zatemněná, dovnitř si však přece našlo cestu denní světlo. Oken je tu plno a zdá se, že sahají až ke stropu. Vtom se obraz trochu zaostří. Otevřou se dveře a objeví se mladá žena.

Na prahu zaváhá, jako by chtěla něco říct. Pohlédne do kamery a nejistě se usměje. Obraz se zachvěje. Není pochyb, že záznam byl pořízen ruční kamerou.

Žena vejde dovnitř a zavře dveře.

V té chvíli divačce dojde, odkud místnost zná.

Je to zahradní altán jejích rodičů.

Zaplaví ji neurčitý strach. Nejraději by film vypnula, nedokáže se však od něj odtrhnout.

Vtom se dveře znovu otevřou a vejde muž s maskou. V ruce drží sekyru. Žena leknutím vykřikne a ucouvne. Přitom přišlápne závěs. Muž k ní přiskočí a zachytí ji, aby nevypadla oknem ven. Smýkne jí doprostřed místnosti. Kamera se slabě zachvěje.

Následuje scéna, při níž by se v divačce krve nedořezal. Muž se rozmáchne sekyrou směrem k ženinu poprsí. Sekne jednou, dvakrát. Poté zacílí na hlavu. Další úder. Odloží sekyru a vytáhne nůž a… panebože… po chvíli zůstává žena bezvládně ležet na zemi. Ještě vteřinu, dvě, tři a film končí. Promítačka netrpělivě klape, dožaduje se přetočení pásky na začátek.

Žena však jen nechápavě zírá na plátno. Co to bylo? Co to právě viděla? Roztřesenými prsty nakonec pásku převine. Přehraje si film podruhé. A potřetí…

Není si jistá, zda jde o skutečnost nebo fikci, ale na tom vlastně nesejde. Tak či onak je to šílené. Už při druhém zhlédnutí jí dojde, kdo je maskovaný muž. Jak starý může film být? Kdo je ona žena? A kde byli moji rodiče, zatímco jim někdo zabral zahradní altán, zatemnil okna a spáchal a natočil v něm něco tak příšerného?

Když konečně dospěje k rozhodnutí, je už večer. Otázky sice stále převažují nad odpověďmi, to však nic nemění na jejím odhodlání. Když se v zámku ozve klíč a známý hlas zavolá „Jsem doma, miláčku!“, je rozhodnutá.

Už nikdy nebude ničím miláčkem.

A její dítě nikdy nepozná otce.

Současnost

2009

Citace z výslechu svědka Alexe Rechta, 1. 5. 2009

„U policie pracuju déle než polovinu svého života a musím říct, že s takhle děsivým případem jsem se dosud nesetkal. Je to hotová noční můra. Peklo. Pohádka bez šťastného konce.“

Úterý

1

Slunce nestálo nad obzorem ještě ani hodinu, když Jörgen poprvé v životě spatřil mrtvolu. Díky letošní nadprůměrné sněhové nadílce a vydatným jarním dešťům země zvlhla a změkla. Vítr a voda se společnými silami prokousaly vrstvami zeminy a vytvořily mezi stromy hlubokou jámu.

Mrtvola však přesto nebyla vidět. Vyhrabal ji až pes.

Jörgen bezradně přešlapoval na kraji lesa. „Pojď už, Svante,“ zavolal.

Odjakživa mu dělalo problém se prosadit, což mu opakovaně vyčítal jeho nadřízený a také ho kvůli tomu opustila manželka.

„Vždyť jsi skoro neviditelný,“ vmetla mu do tváře toho večera, kdy od něj odešla.

Nyní Jörgen v neznámém lese venčil psa své sestry. Ta totiž trvala na tom, že zatímco budou s manželem na dovolené a její bratr bude psa hlídat, musí nutně bydlet u nich doma, aby Svanteho nestresovali změnou prostředí. Vždyť je to jen na týden. To přece Jörgenovi nemůže vadit.

To se ovšem spletla. Člověk i pes dobře vědí, kde je jejich domov. Se stávajícím řešením nebyl nakonec spokojený ani jeden.

Váhavé paprsky ranního slunce vrhaly zlatavé odlesky na orosené listy stromů. V lese panoval klid a mír, který narušovalo jen Svanteho umíněné hrabání v hromadě hlíny. Zemina odletovala všemi směry.

„Ke mně,“ zkusil to Jörgen znovu.

Tentokrát zvolil o poznání přísnější tón. Pes však veškeré povely ignoroval. Jediná změna byla, že se vzrušením rozkňučel.

Jörgen si povzdychl. Unaveně přistoupil k psovi a neohrabaně ho poplácal po hřbetě.

„Už musíme domů,“ domlouval mu. „Můžeme sem zajít zase zítra.“

Znělo to, jako by mluvil s malým dítětem. Svante ovšem nebyl žádné dítě, nýbrž třicetikilový německý ovčák, který právě zavětřil něco, čemu unylý bratr jeho paničky bezradně přešlapující v mechu nemohl ani v nejmenším konkurovat.

Jörgen opět natáhl ruku rozhodnutý připnout si psa na vodítko. Nedá se nic dělat, bude ho odsud muset odtáhnout násilím.

„Musíš mu dát najevo, kdo je pánem,“ radila mu sestra. „Na psy platí důslednost.“

Na stromě zaštěbetal pták a Jörgen vzhlédl. Náhle ho přepadl neurčitý pocit, jako by nebyli v lese sami.

S cvaknutím připnul Svanteho na vodítko, a zatímco se odhodlával k rozhodujícímu souboji, aby psa přiměl k odchodu, všiml si černého igelitového pytle, který Svante zřejmě vyhrabal ze země. Pes se do něj vší silou zakousl a nepolevil, dokud mu nezůstal v tlamě vězet velký cár.

Tělo?

Zakopaná mrtvola?

„Fuj je to,“ okřikl psa Jörgen.

Ovčák se zarazil, vyplivl igelit a ucouvl. To bylo poprvé a naposledy, co svého dočasného páníčka poslechl.

Výslech svědkyně Fredriky Bergmanové,

2. 5. 2009, 13:15

(přepis nahrávky)

Přítomni: Urban S. (vyslýchající 1), Roger M. (vyslýchající 2), Fredrika Bergmanová (vyslýchaná)

URBAN: Mohla byste nám popsat, co se odehrálo 30. dubna pozdě odpoledne na ostrově Storholmen?

FREDRIKA: Ne.

(Svědkyně se tváří zatvrzele.)

URBAN: Proč ne?

FREDRIKA: Nebyla jsem u toho.

ROGER: Ale mohla byste nám snad povědět, co tomu předcházelo.

(Ticho)

URBAN: Pokud nebudete spolupracovat, mohli bychom to kvalifikovat jako trestný čin.

(Ticho)

ROGER: My už vlastně všechno víme. Nebo si to alespoň myslíme.

FREDRIKA: Tak co ode mě chcete?

URBAN: Peder Rydh je náš společný kolega. Pokud pro něj existují nějaké polehčující okolnosti, velmi bychom ocenili, kdybyste nám je sdělila.

(Svědkyně vypadá unaveně.)

ROGER: Víme, že za sebou máte několik extrémně náročných týdnů. Váš muž je ve vazbě a vaše dcera…

FREDRIKA: Nejsme manželé.

ROGER: Prosím?

FREDRIKA: Spencer není můj manžel.

URBAN: Na tom nesejde. Tenhle případ byl pro všechny zúčastněné velice vyčerpávající a…

FREDRIKA: Vy jste se snad úplně zbláznili. Říkáte polehčující okolnosti? Kolik jich potřebujete? Peder přišel o bratra. To vám nestačí?

(Pauza)

ROGER: Víme, že Pederův bratr zemřel, a víme i to, že Peder sám se ocitl v nebezpečné situaci. Ale posily už byly na cestě a Peder byl podle všeho pánem situace. Proč tedy střílel?

(Svědkyně pláče.)

ROGER: Nemohla byste nám ten příběh vypovědět celý?

FREDRIKA: Vždyť už stejně všechno víte.

URBAN: Všechno ne. To bychom tu jinak neseděli.

FREDRIKA: Kde mám začít?

URBAN: Od úplného začátku.

FREDRIKA: Jak jsme našli Rebecu Trolleovou?

URBAN: To by bylo nejlepší.

FREDRIKA: Tak dobře…

2

Kriminální komisař Torbjörn Ross stál bez hnutí na pasece pod větvemi stromů. Rovná záda, na nohou zateplené holínky. Pofukoval slabý jarní větřík a mezi stromy prosvítaly paprsky slunce. Brzy budu moct spustit na vodu motorový člun, pomyslel si.

Prohlížel si ten strašlivý nález skrývající se ve dvou igelitových pytlích, které před necelou hodinou vyhrabal pes náhodného kolemjdoucího. V jednom se skrýval ženský trup od pasu nahoru bez hlavy a rukou, ve druhém spodní polovina těla.

„Jak dlouho tu leží?“ zeptal se Torbjörn Ross přivolaného soudního lékaře.

„To vám teď přesně neřeknu, ale odhadem tak asi dva roky.“

Torbjörn Ross překvapeně hvízdl.

„Dva roky!“

„Zatím jen hádám.“

Policejní aspirant stojící vedle komisaře Rosse si odkašlal.

„Nenašli jsme ruce a hlavu,“ oznámil.

Komisař nespokojeně zabručel:

„Necháme prohledat celé okolí. Třeba tu někde budou. Zavolejte psovody, ale ať postupují opatrně.“

Nepředpokládal, že by se ruce a hlava našly, ale jistota je jistota. Podobné případy vždy budí velkou mediální pozornost, proto si nemohou dovolit nic zanedbat.

Znovu se obrátil na soudního lékaře: „Kolik jí mohlo být let?“

„To vám teď taky neřeknu, ale zdá se, že šlo o mladou dívku.“

„A nikde ani stopy po oblečení.“

„To máte pravdu.“

„Že by sexuální motiv?“

„Nebo chtěl vrah ztížit její identifikaci.“

Komisař Ross zamyšleně přikývl.

„To je taky možné.“

Soudní lékař mu podal drobný předmět.

„Podívejte,“ řekl.

„Co je to?“

„Piercing z pupíku.“

„No ne.“

Komisař Ross sevřel šperk mezi palcem a ukazováčkem. Byl to stříbrný kroužek s malou destičkou, kterou otřel o rukáv bundy.

„Je tu nějaký nápis.“

Přimhouřil oči a otočil se zády ke slunci.

„Svoboda,“ přečetl vyryté slovo.

V tom momentě mu šperk vyklouzl z ruky a zmizel v hromadě hlíny.

„Panebože.“

Soudní lékař se zatvářil nešťastně.

Torbjörn Ross šperk znovu zvedl a došel si pro igelitový sáček, jaké se používají na nalezené předměty. Piercing by měl identifikaci oběti značně ulehčit. Zaráželo ho však, že by vrahovi, který si dal takovou práci s rozřezáním těla, unikl tak podstatný detail.

Zaměstnanci pohřební služby nanejvýš opatrně vyzdvihli části těla na nosítka, zakryli je černým igelitem a odnesli do auta.

Komisař Ross zůstal stát na místě a vytáhl z kapsy mobilní telefon.

„Alexi,“ spustil, když jeho kolega telefon zvedl. „Promiň, že volám tak brzo ráno, ale chci tě upozornit na jeden případ, který určitě dostaneš na starost.“

Bylo poledne. Spencer Lagergren zatím neměl hlad, ale jelikož měl na jednu hodinu smluvenou schůzku a nevěděl, jak dlouho potrvá, rozhodl se, že se raději naobědvá předem.

V restauraci Kung Krål na uppsalském náměstí Gamla torget si objednal kuře s rýží a poté se svižným tempem vydal kolem univerzitní knihovny Carolina Rediviva k Anglickému parku, v němž stála budova katedry literární vědy. Kolikrát už tuhle trasu absolvoval? Občas ho napadlo, že by tam trefil i se zavázanýma očima.

Asi v půli cesty ho začala pobolívat operovaná kyčel. Lékaři mu sice slíbili plnou hybnost, avšak kladli mu na srdce, aby byl trpělivý. V prvních měsících po autonehodě přesto někdy ztrácel naději. Chybělo málo a už nemusel být mezi živými. Byla by to opravdu zatracená ironie osudu, kdyby zemřel zrovna ve chvíli, kdy se všechno konečně začalo dávat do pořádku. Spencer se po třiceti letech nešťastného života definitivně odhodlal udělat to, co považoval za správné. Jako by ho však pronásledovala smůla.

Po nehodě ho čekalo několik měsíců pracovní neschopnosti. Když se poprvé v životě stal otcem, zrovna se učil znovu chodit. Při porodu nevěděl, jestli má raději stát, nebo sedět. Porodní asistentka mu nabídla, že by mu nechala přivézt pojízdné lůžko, aby si vedle své rodící partnerky mohl pohodlně lehnout. To Spencer zdvořile, avšak rezolutně odmítl.

S dítětem se dostavila nová energie a schopnost regenerace. Rozvod s Evou nakonec nebyl vůbec tak dramatický, jak očekával. Zcela ho zastínila havárie, jež ho málem stála život. Stěhováci během pár hodin vynesli ze společného domu veškeré jeho věci a jeho bývalá manželka k tomu neřekla ani slovo. Spencer na stěhování osobně dohlížel ze svého oblíbeného křesla, které nechal z domu vynést až jako poslední, což mu připadalo téměř symbolické.

„Dávej na sebe pozor,“ otočil se mezi dveřmi na manželku.

„Ty taky,“ odvětila Eva.

„Zavoláme si.“

Spencer zvedl ruku k nejistému pozdravu na rozloučenou.

„Jo,“ přikývla Eva s úsměvem, oči však měla zalité slzami.

Než Spencer stihl zavřít dveře, uslyšel její šepot:

„Ale bylo nám spolu i hezky, ne?“

Přikývnutím projevil souhlas, ovšem v krku měl takový knedlík, že ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. Zavřel dveře domu, který byl téměř třicet let jejich společným domovem, a stěhovák mu pomohl sejít ze schodů na zápraží.

Od té doby uběhlo skoro devět měsíců a Spencer do svého bývalého domova ani jednou nezavítal. Jeho život po nehodě byl však plný jiných, triviálnějších návratů. Kupříkladu do práce. Na fakultě se rychlostí blesku roznesla zpráva, že uznávaný profesor literatury Spencer Lagergren opustil manželku a nastěhoval se ke své podstatně mladší přítelkyni ze Stockholmu, která mu právě porodila dceru. Spencer s pobavením konstatoval, že jeho kolegové jsou na rozpacích, zda mu mají k otcovství gratulovat, nebo ho raději taktně přejít mlčením.

Jedinou změnou, s níž se kromě omezené pohyblivosti těžko vyrovnával, bylo přestěhování do Stockholmu. Obtížně si zvykal na tempo velkoměsta a připadal si v něm ztracený. Pokaždé, když vlak ze Stockholmu zastavil na uppsalském nádraží, nechtělo se mu zpátky. K Uppsale byl vázán nejen profesně, nýbrž i po soukromé stránce, a chyběla mu víc, než si byl ochoten připustit.

Vedoucí katedry literární vědy se jmenoval Erland Malm. Se Spencerem se znali od té doby, kdy oba na katedru nastoupili jako čerství doktorandi. Nikdy sice nebyli přátelé, ale ani konkurenti, nebo dokonce nepřátelé. Jejich vztah by se dal charakterizovat jako korektní a čistě pracovní.

„Posaď se,“ vyzval Spencera jeho nadřízený.

„Děkuju.“

Spencer nabízenou židli s povděkem přijal. Byl rád, že může bolavé noze po procházce trochu ulevit. Hůl si zavěsil na opěradlo.

„Donesly se ke mně nemilé zvěsti,“ spustil Erland.

Nemilé?

„Pamatuješ si na Tovu Erikssonovou?“

Spencer se na okamžik zamyslel.

„No jistě. Vloni jsem jí vedl diplomovou práci. Potom jsem si ale zkrátil úvazek a přenechal jsem ji té nové doktorandce Malin.“

„Jak se ti s Tovou spolupracovalo?“

Hluk z chodby je upozornil, že dveře kabinetu jsou otevřené. Erland vstal a zavřel je.

„Docela dobře.“

Spencer rozhodil rukama. Býval by uvítal, kdyby mu kolega nabídl kávu.

„Ačkoli nebyla moc ambiciózní a já ani Malin jsme nechápali, proč si zvolila tak obtížné téma. Chvíli trvalo, než jsme ji trochu nasměrovali. Mám dojem, že na závěrečném semináři dokonce propadla.“

„Scházeli jste se často?“

„Ne, viděli jsme se jen párkrát. Potom si ji vzala na starost Malin. Myslím, že Tova byla trochu nespokojená, že jí diplomovou práci vede doktorandka.“

Hůl se povážlivě zakymácela a Spencer ji raději opřel o Erlandův stůl.

„O co tu vlastně jde?“ zeptal se.

Erland si odkašlal.

„Tova tvrdí, že jsi jí celou dobu škodil. Že jsi jí odmítal s prací pomoct, jestliže ti…“

„Jestliže co?“

„Jestliže ti neposkytne jisté sexuální služby.“

„Cože?“

Spencer se nejprve zasmál, jeho smích však v mžiku vystřídal hněv.

„To snad nemyslíš vážně! Vždyť jsem se s ní sešel jen asi třikrát. Mluvil jsi s Malin?“

„Mluvil. Zastala se tě, ale taky připustila, že u vašich prvních setkání nebyla.“

Poslední věta zůstala viset ve vzduchu.

„Sakra, Erlande, ta holka nemůže mít všech pět pohromadě. Nikdy jsem svoje studentky neobtěžoval, to přece víš.“

Erland se zatvářil rozpačitě.

„Jenže teď máš krucinál s bývalou studentkou dítě! Někteří kolegové se nad tím pozastavují. Víš, že mně je to jedno, ale to se nedá říct o všech.“

„Koho máš na mysli?“

„Jen klid. Nebudeme se přece rozčilovat kvůli…“

„Tak koho?“

„Ehm… například Barbro nebo Manneho.“

„Barbro a Manneho! Vždyť Manne žije se svojí nevlastní dcerou a…“

Erland bouchl bezradně pěstí do stolu.

„Teď je řeč o tobě. Manne byl špatný příklad, beru zpátky.“

Ztěžka si povzdychl a pokračoval:

„Jiná studentka uvedla, že tě jednou viděla, jak se s Tovou objímáš.“

Spencer horečně zapátral v přehřátém mozku a vzpomněl si:

„Svěřila se mi, že její otec dostal infarkt, že za ním pořád jezdí do nemocnice, a proto se nemůže soustředit na psaní.“

„Její otec je mrtvý, Spencere. Vím to, protože dělal radního na magistrátu. Před pár lety umřel na leukémii.“

Hůl spadla na zem a Spencer se ji ani nepokusil zvednout.