FRANTIŠEK KOUKOLÍK

METUZALÉM

O STÁRNUTÍ A STÁŘÍ

Univerzita Karlova v Praze

Nakladatelství Karolinum 2014

METUZALÉM

O stárnutí a stáří

MUDr. František Koukolík, DrSc.

Recenzovali:

prof. ThDr. Otakar A. Funda, Dr. Theol.

prof. MUDr. Petr Zvolský, DrSc.

Vydala Univerzita Karlova v Praze

Nakladatelství Karolinum, 2014

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Lenka Ščerbaničová

Vydání první

© Univerzita Karlova v Praze, 2014

© František Koukolík, 2014

ISBN 978-80-246-2464-8

ISBN 978-80-246-2471-6 (pdf)

ISBN 978-80-246-2889-9 (epub)

ISBN 978-80-246-2907-0 (mobi)

Předmluva

Metuzalém je název šestnáctidílného pořadu o stárnutí a stáří vysílaného jednou týdně stanicí ČT2 od počátku ledna roku 2012. Čtenáři, které by pořad zajímal, ho najdou v televizním archivu. Vyprávění o stáří je vyprávěním o čase, biologii a medicíně, ale také o smrti, lásce, tvořivosti, štěstí a moudrosti. Při psaní literárního scénáře bylo nejtěžší stanovit výběr jevů a souvislostí, tak aby se vešly do vymezených patnácti minut vysílacího času.

Poznávání světa připomíná několikarozměrnou časoprostorovou síť. Jednotlivé skutečnosti jsou jejími uzlíky, od nichž vedou spoje k těm dalším. Mnoho z nich je osobních, další osobní nejsou, všechna jsou výrazem vztahu jedince a světa v průběhu desítek let jednoho lidského života, odborného i neodborného.

K televizním scénářům, v knize tisknutým kurzivou, jsem připojil úvahy, vzpomínky, asociace i reflexe, které mi šly hlavou při psaní i natáčení, v rozmluvách se členy štábu, během projekce i při povídání s diváky a kritiky. Původní „mluvené“ texty, přepsané z autentických audio nahrávek, byly pro knižní vydání – zejména stylisticky – mírně upraveny.

Rád bych poděkoval lidem, bez nichž by pořad nevznikl, zejména dramaturgyni paní Zitě Drdové, pánům Oskaru Reifovi, režisérovi cyklu, a Bořku Slavíkovi, kameramanovi, i všem dalším, tvrdě, trpělivě a vždy s úsměvem pracujícím členům týmu.

Chtěl bych ze srdce poděkovat také nakladatelství Karolinum, které projevilo zájem o Metuzaléma v rozšířené knižní podobě.

František Koukolík

1 / O času

Metuzalém, symbol stáří a stárnutí, zplodil syna Lámecha ve věku 187 let. Pak plodil další syny a dcery a dožil se požehnaných 969 roků. Praví Bible, Starý zákon. Přepočteme-li tyhle roky na synodické měsíce, zplodil Lámecha ve věku, když mu bylo 15 – to je docela dobře možné, a zemřel ve věku 78 let. Což v biblických dobách muselo působit fantasticky.

FYZIKÁLNÍ ČAS

Vyprávím-li o stárnutí, musím vyprávět o čase. Co je čas a jak ho prožíváme? Většina z nás si ho představuje jako nekonečnou řeku plynoucí z minulosti do budoucnosti. To nasvědčuje tomu, že čas je jednou ze základních struktur vesmíru; rozměr, v němž plyne jedna událost za druhou. Myslel si to i geniální fyzik Sir Isaac Newton před více než 300 lety. Pouť v čase by byla možná tam i nazpátek.

FILOSOFICKÝ ČAS

Ale filosofové Gottfried Leibniz, Newtonův současník, a mladší Immanuel Kant řekli, že čas není nic, co by plynulo. Není to věc a není to ani událost. Čas je něco, co se děje v naší hlavě, myšlenková struktura podobná číslu nebo prostoru. Pouť v čase je tedy možná pouze a jedině v myšlenkách.

Ve 4. století před n. l. se jiný geniální filosof a přírodovědec, samotný Aristoteles, tázal, kde by byl čas, kdyby nebyla duše. Z přelomu 4. a 5. století n. l. pocházejí zřejmě nejkrásnější a nejhlubší slova, jaká byla kdy o čase napsána. Jejich autorem je Augustinus Aurelius, filosof a teolog, svatý Augustin katolické církve. Najdete je v 11. kapitole proslulé knihy Vyznání (srov. Literatura). Augustin praví, že čas vznikl až se Stvořením.

RELATIVISTICKÝ ČAS

Fyzikální teorie, která mluví o Velkém třesku jako mechanismu vzniku vesmíru, popisuje věc docela podobně. Zeptáte-li se fyziků na čas, poukáží na teorii relativity a řeknou vám, že čas se může zpomalovat, zrychlovat, natahovat, zkracovat podle toho, kde zrovna jste a jakou se pohybujete rychlostí. Kromě toho vám prozradí, že čas neexistuje samostatně, existuje pouze společně s prostorem. A že je věcí stavby a funkce našich mozků, že čas a prostor chápeme odděleně, jako dvě věci, nikoliv jako věc jedinou. A budou-li ještě upřímnější, naši drazí fyzikové, potom připustí, že i s časoprostorem je problém, a to proto, že největší svět, svět kosmu, svět popisovaný obecnou teorií relativity, se chová poněkud jinak než svět nejmenší, svět kvantových událostí. Všem je jasné, že je řeč pořád o jednom jediném světě, fyzikům se ale jeho „sloučení“ zatím moc nedaří.

BIOLOGICKÝ, PSYCHOLOGICKÝ A NEURONÁLNÍ ČAS

Dejme tomu, že čas skutečně vznikl se světem. Jak čas vnímáme a jak ho prožíváme, opravdu není nic jednoduchého. Neboť kromě objektivního fyzikálního času existuje ještě čas biologický, psychologický, neuronální a dejme tomu historický. Ten necháme stranou.

Biologický čas má v mozku hodiny. Jsou to dvě malá nakupení nervových buněk hned nad zkřížením zrakových nervů. Natahuje je zemská rotace, tedy střídání světla a tmy. Jsou tedy něčím vývojově hrozně starým. Biologické hodiny, o kterých mluvím, mohou být hlavní časomírou těla, ale mohou také řídit spoustu menších hodin v jiných neuronálních systémech mozku. Tyto hlavní biologické hodiny ovládají základní rytmy, například cykly aktivity, cykly klidu, příjem potravy a také vydávání hormonálních pulzů do těla. Své vlastní niterné hodiny má pak snad každá buňka našich těl. Ale tenhle čas, ten nevnímáme.

Biologický čas si neuvědomujeme, ale to neznamená, že o něm nemůžeme uvažovat.

ANDĚL ČI ĎÁBEL V MALIČKOSTECH

A hned vytane na mysli věta, kterou říká řada vědců. Ďábel, chcete-li, anděl, bydlí v maličkostech. Neboť mluvíme-li o vztahu času a živé hmoty, mluvíme svým způsobem o činnosti molekul, které jsou základem živých systémů a jejich vztahu k prostoru. Většina z nás si ze školy pamatuje molekulu jako cosi z barevných kuliček napíchaných na špejle. To ale vůbec neodpovídá skutečnosti. Povrch atomových systémů je pokryt elektromagnetickým polem podobajícím se oblaku, v jehož hloubce sídlí jádro a jádro tvoří nepatrné systémy, které však spolu tvoří celek působením naprosto jiných sil, než je elektromagnetismus.

Jak tohle všechno drží pohromadě? Jestliže na nejmenší kvantové úrovni může čas běhat sem tam jako tkalcovský člunek, na té větší, molekulární a složitější úrovni už to nejde. Proč to nejde? To je jedna z nejvážnějších otázek pro básníky, vědce i filosofy.

A jak je to s psychologickým časem? Máme dokonalé nervové systémy, které rozlišují zrakovou, sluchovou, prostorovou, chuťovou, čichovou i dotykovou informaci. Ale systém, který by takhle dobře rozlišoval čas, nemáme. Vzpomínáte si, jak čas v dětství ubíhal pomalu? Jak dlouho trvalo, než se připlazily prázdniny? A jak potom v dospělosti nabral na rychlosti a ve stáří máme o Vánocích dojem, že ty minulé byly předešlý týden? Zřejmě záleží na činnosti řady funkčních nervových systémů: Především na pracovní paměti, ta udržuje informace přibližně do jedné minuty. Na orientované pozornosti, a zejména na emotivitě, na tom, jak ukládáme kladné i záporné emoce. Základem činnosti všech těchto funkčních systémů jsou miliardy nervových buněk a biliony jejich vzájemných kontaktů neboli synapsí. Svou síť má i sebeuvědomování. Naše prožívání času je pravděpodobně projevem integrace činnosti všech těchto neuronálních sítí. Proto někdy čas tryská, někdy se plíží, jindy se docela zastaví.

O SYNAPSÍCH

Co je synapse? To je jeden z největších biologických zázraků. V mozku jich máme snad trilion, ale třeba taky 10 trilionů či 100 trilionů. Nejstarším synapsím bude vývojově možná miliarda let. Pamatují si tedy celé dějiny života. Polovinu jich staví genetická informace, snad o něco víc, ale nejmíň polovinu jich staví celá naše životní zkušenost, všechno, co se s námi děje. To, co čteme, kdo nás má nebo nemá rád, kdo se nás dotýká. Jak taková synapse vypadá? Je to jakási štěrbinka mezi obaly nervových buněk, do níž z jednoho zakončení přecházejí nervové přenašeče do membrány druhého zakončení. Souvislost v čase je fascinující. Nejvíce fascinující je synchronizace. A je to právě synchronizace činnosti synapsí, která začne rozhodovat o stárnutí.

ČASOVÁ ŠIPKA

Upustím-li hrneček na zem, rozbije se na střepy. Kdybychom ho považovali za fyzikální systém, pak tím, že se rozbil, stoupla jeho entropie. Poněkud zjednodušeně a nepřesně se říká: Entropie je míra neuspořádanosti, nebo, chcete-li, uspořádanosti systému. Uspořádané systémy, v našem případě hrneček, mají míru entropie nízkou. Neuspořádané systémy, v našem případě hromádka střepů, mají míru entropie vysokou. Pravděpodobnost, že by se střepy samy od sebe složily do hrnečku, je zcela zanedbatelná. Všechny živé systémy mají proti entropii ohromné obranné mechanismy. Entropie ale nakonec převáží, takže vícebuněčné organismy zestárnou a umřou. Ať je povaha stárnutí jakákoli, vždy je za ním entropie. Fyzici v této souvislosti mluví o časové šipce.

ÚSPĚŠNÉ STÁRNUTÍ

Stárnutí je tedy jednosměrný proces směřující z minulosti do budoucnosti stejně tak, jako by letěl šíp. Dá se s tím něco dělat? Stárnutí se neubráníme, ale je možné stárnout úspěšně. Úspěšně stárnoucím lidem je 65, 75, ale také hodně přes 90 let. Poznáte je podle tělesné a duševní zdatnosti, podle sociálních vztahů, podle nálady a samozřejmě podle zdraví, to především.

Úspěšně stárnoucí lidé se pohybují. Chodí, pracují na zahrádce, někteří skáčí přes švihadlo. Jednoduchým testem je počet malých krůčků, kterými lze vyšlapat kruh, aniž bychom riskovali pád. Úspěšně stárnoucí lidé jsou aktivní duševně. Nesedí před televizí, čtou knihy, a jsou to náročné knihy, hrají náročné stolní hry, šachy nebo golf. Vedou si deníky. Někteří hrají šachy s počítačem. Úspěšně stárnoucí lidé mívají dobrou náladu, žádné známky deprese. Každý den je dobrý a za každý den jsou vděční. Někteří z nich mají velkou míru přesahu neboli transcendence, jsou tedy vysoce spirituální. Bez ohledu na to, zda jsou nebo nejsou nábožensky věřící.

Mnozí z úspěšně stárnoucích lidí jsou dokonale zdraví. Nejsou tlustí, nemají cukrovku, nemají ischemickou chorobu srdeční, nemají zhoubné nádory a žádnou z neurodegenerativních chorob, Parkinsonovu nebo Alzheimerovu.

Pro mne byl velkým překvapením vysoký podíl úspěšně stárnoucích lidí, kterým bylo přes 90. Znal jsem pána, který dokonale sledoval veškeré světové i místní dění. Vedl si deník, zasvěceně debatoval.

METUZALÉMSKÉ GENY

Vědecké prameny říkají, že v našem prostředí úspěšně stárne asi tak třetina lidí. Bylo by ideální, kdyby se ji podařilo zdvojnásobit během jedné generace. Věda zde mluví o metuzalémských genech. Prodlužují život pokusným zvířatům. Buďme optimisté, třeba se to zdvojení skutečně podaří. Metuzalémské geny, to opravdu u lidí není nic jednoduchého. Člověk není genetická myš ani pokusná muška octomilka. V lidském genomu, který má 3 miliardy písmen, se skrývá asi 23 tisíc genů. Jsou rozloženy po nejrůznějších chromozomech, v nejrůznějších místech. Které z nich jsou ty metuzalémské, u lidí dobře známo není. A až se to dozvíme, nastane veliký problém, jak tyhle geny ovlivnit a čím. Protože geny jsou hlavní regulátory chodu látkové výměny v buňkách, což je nepředstavitelně složité. Látková výměna jedné buňky je popsaný papír o rozloze dvou čtverečních metrů. Sáhnout do něčeho takového je jako sáhnout do chronometru. A i když se zjistí, jak to udělat, například vnášením nových kousků genetické informace, nebude to vůbec, ale vůbec nic levného. Teprve pak přijdou zásadní potíže: komu, za kolik, proč a komu ne. To opravdu bude lidsky velice komplikované.

LITERATURA

Aurelius Augustinus: Vyznání, Praha, Kalich 1992.

Craig, A. D. (Bud): Emotional moments across time: a possible neural basis for time perception in anterior insula. Phil Trans R Soc B. 2009; 364, s. 1933–1942.

Depp, C. A. – Jeste, D. V.: Definition and predictors of sucessfull aging. A comprehensive review of larger quantitative studies. Am J Ger Psychiatry 2006; 14, s. 6–20.

Dibner, Ch. – Schiller, U. – Albrecht, U.: The mammalian circadian timing system: organization and coordination of central and peripheral clocks. Annu Rev Physiol 201; 72, s. 517–549.

Droit-Volet, S. – Gil, S.: The time-emotion paradox. Phil Trans R Soc B. 2009; 364, s. 1943–1953.

Wittman, M.: The inner experience of time. Phil Trans R Soc B. 2009; 364, s. 1955–1967.

O BIBLI

Úvahu jsem začal Biblí, zkusím pokračovat.

Rodiče nábožensky věřící nebyli. Kupodivu jsme to mnoho neprobírali. Spiritualitu pravděpodobně považovali za něco tak niterného, samozřejmě osobního, že o ní mluvit nebylo nutné. Přesto mne v první obecné, to byl rok 1947, zapsali do náboženství. „Ať se o tom něco dozví,“ mysleli si asi, což předpokládám na základě toho, jak jsem je znal.

Zažil jsem jednu katechetku hodnou, druhou zlou a dozvěděl jsem se, že existuje Bible. Našel jsem ji v otcově knihovně. Mám ji dosud, malý silný špalíček s drobnými písmeny. Na titulní stránce stál nápis: Biblí svatá aneb všecka svatá písma Starého i Nového zákona. Podle posledního vydání kralického z roku 1613. V Praze 1940. Nebylo mi ani deset let. Překvapilo mne slovo Biblí. „Stará čeština,“ vysvětlil táta.

Čtete-li rádi, jste-li zvědaví a chcete-li jít do hloubky, máte-li štěstí, že žijete dlouho, neuvěřitelných bezmála sedmdesát let téměř úplného míru ve většině Evropy, a zajímá-li vás to, potkáte se s „Knihami knih“ i jiných kulturních okruhů. Například s Upanišádami, Bhagavadgítou, Koránem, Knihou o tao a ctnosti a třeba i s Popol Vuh, kde se dozvíte, jak si představovali svět Mayové, s egyptskou nebo tibetskou Knihou mrtvých, buddhistickou Visudhimaggou neboli Cestou očištění i s eposem o Gilgamešovi.

Srovnávání se nelze ubránit.

Zdá se mi, že Bible má dějiny nejspletitější, texty nejvrstevnatější, vyprávění nejsložitější a nejobsažnější. Jedním způsobem jsem ji četl před dvacítkou, jinak o třicet let později, a znovu odlišně, když uběhlo dalších dvacet roků.

Bibli lze dočíst až do konce, i když ji čteme na přeskáčku. Jsou části, které máme rádi a části, jež jsou lhostejné, protože právě v době, kdy na ně padnou naše oči, nám nic neříkají. Srdce mlčí, rozum taky, jako při jízdě jednotvárnou krajinou.

Bibli můžeme znát třeba zpaměti, jak to napsal Stendhal o Julienu Sorelovi, ale pochopit ji úplně, do všech podrobností a ve všech úrovních, možné pravděpodobně není.

Vždyť Bible vypovídá především o člověku.

Zjistíme-li navíc, jak velké časoprostorové rozmezí Bible pokrývá a jak se do ní nastěhovaly sumerské, babylonské, staroegyptské a helénistické představy o světě a životě, potěžkáme v jediném svazku lidská tisíciletí.

Bibli můžeme číst očima jazykovědce, historika, teologa, básníka, filosofa stejně jako lékaře. Můžeme ji číst jako svědectví o vztahu lidí ke krutému, sadistickému, nespravedlivému, nepochopitelnému kmenovému bohu (jaký by to byl bůh, kdyby byl pochopitelný?), o genocidě, etnocidě, úkladech, zradě, úplatkářství, smlouvání, rafinovaných vraždách, fanatismu, incestu, lásce, kmenových náboženských představách, o kosmologii i kosmogonii, o víře, síle, hudbě, odolnosti, bídě, statečnosti, stáří, šílenství, o zkušenosti mužů se ženami a žen s muži, o transcendenci, o nevysvětlitelných událostech, které se podle Písma děly třeba kolem archy úmluvy, a také o moudrosti a kráse.

Rozsah je bezbřehý.

Při tomto způsobu četby je lhostejné, kolik je v Bibli inkoherencí a nelogičností. Například jak odporuje jedno „svědectví“ Nového zákona jinému. Jak její zázračné příběhy kopírují podobné zázračné příběhy z jiných kulturních okruhů. Třeba zrození Ježíše Nazaretského z panenské matky. Stejným způsobem se narodili Perseus, Attis, Kršna i Romulus. Podobně je tomu s mýtem o smrti, cestě do podsvětí, slavném vzkříšení a vzestupu na nebesa.

Čteme-li si v Bibli, můžeme vzpomenout, jak byla Vulgata jen latinská, a tudíž naprosté většině lidí nesrozumitelná, kolik odvahy i životů stál její překlad do národních jazyků, i jak si katolická církev a mnohé protestantské větve osobovaly její jediný platný výklad, obvykle omezující nebo dokonce znemožňující otázky na ty nejzákladnější vztahy trápící většinu lidí.

„Nebo spatřil jsem všelikou práci a každé dobré dílo, že jest k závisti jedněch k druhým. I to také jest marnost a trápení ducha.“ (Kazatel, 4,4).

Proč si lidé závidí? Změní se to někdy?

„Jestliže bys nátisk chudého a zadržení soudu a spravedlnosti spatřil v krajině, nediv se té věci; nebo vyšší vysokého šetří, a ještě vyšší nad nimi. Zemský pak obchod u všech přední místo má; i král rolí slouží.“ (Kazatel 4,8–9).

Proč byla a je mocenská hierarchie nespravedlivá?

Bude svět někdy lepší?

A pozor na překlad! V různých převodech do češtiny často vyznívá smysl odlišně, a to nemluvím o srovnání překladů v různých jazycích, případně o Bibli, jak ji editují různé větve křesťanů.

Výrok „Marnost nad marnostmi, řekl kazatel, marnost nad marnostmi a všechno je marnost“, který najdete v Kralické bibli, působí jinak než výrok „Pomíjivost, samá pomíjivost, řekl Kazatel, pomíjivost, samá pomíjivost, všechno pomíjí“, jejž předkládá Ekumenické vydání.

A JSME ZPĚT U ČASU

„Všeliká věc má jistý čas, a každé předsevzetí pod nebem svou chvíli. Jest čas rození i čas umírání, čas sázení i čas vykopání, což vsazeno bývá…“ (Kazatel 3,1–2).

Vtiskneme-li si tyhle verše do paměti někdy v mládí, pak dá kus práce pochopit, že náhoda existuje a že je vetkaná do nejhlubších známých úrovní kosmu, že jevy jsou tudíž na všech úrovních v nějaké míře stochastické. Kazatelův svět naproti tomu budí dojem světa v kruhu.

Skutečný svět však je běžící časoprostorová vlna respektující pravděpodobnost, a tedy stochastická.

Můžeme například spočítat, co udělá s velkou lidskou skupinou malá dávka radioaktivity, která je jen nepatrně nad přirozeným „normálem“. Svým způsobem kruté je poznání, že si vybírá náhodné oběti, podobně jako se to děje při štěpení atomů v určitém objemu radioaktivního prvku. Víme, že se nějaký počet atomů v nějakém čase rozštěpí, ale které atomy to budou, zjistit nelze. Zvýší-li se radioaktivita, byť neznatelně nad přirozené pozadí, umře nějaký počet lidí třeba na leukémii. Bude jich jen o něco víc, než by bylo úmrtí při přirozeném pozadí. Kteří lidé to ale budou, ani při dnešní úrovni poznání předem nezjistíme.

Měl-li by každý člověk z velké lidské skupiny přečtený celý genom, a pokud by byly známy geny kódující informační řetězy, které jsou na vliv radioaktivity ve vztahu k leukémii citlivější, mohlo by se říci: „Jste citlivější na vliv mírně zvýšené radioaktivity. Existuje tudíž vyšší pravděpodobnost, že onemocníte. Zda se tak skutečně stane, a kdy k tomu dojde, stane-li se tak, nevíme.“

Jenomže lidé mají rádi jistotu, stochasticita je dráždí.

O FILOSOFII A IVANU SVITÁKOVI

Když mi bylo dvanáct třináct let, zeptal jsem se otce, co je filosofie. Otec pravil, že to je disciplína, která sama o sobě tvrdí, že má ráda moudrost, nicméně to není nutné brát tak docela vážně. Z knihovny pak vyjmul Neffův Filosofický slovník. Dal jsem se do čtení, podle abecedy. Často jsem nerozuměl. Pomohl táta nebo Masarykův slovník naučný.

Vladimíre Neffe, děkuji.

V jednom z hesel slovníku stálo vyprávění o tom, jak dostane kluk do hlavy kamenem, chce se v dospělosti stát přísným soudcem a pomstít se. Neff napsal, že dobře pochopíme dráhu kamene, celou fyziku události, ale proč se chce chlapec v budoucnosti pomstít a co se mu přitom děje v hlavě, našemu poznání patrně navždy unikne.

Jsem rád, že jsem se dožil doby, která dokázala, že se Vladimír Neff mýlil.

Dostáváme se dál. K čemu tohle „dál“ bude dobré, se ukáže později.

Francis Crick, jenž se podílel na fundamentálním objevu struktury DNA a posléze přešel k neurovědě, poznamenal, že je riskantní předvídat, co věda nedokáže. Na druhé straně jsem si ověřil, že podobně riskantní je předpovídat, co věda naopak dokáže. Pochopil jsem to, když jsem porovnal své představy o budoucí medicíně, které jsem měl r. 1965, v době dokončení lékařské fakulty, se skutečností roku 2010.

Mohl bych ke svým setkáním s filosofií počítat i překlad německé knihy o obecných filosofických pojmech, dojemně přesný, v otrhaných deskách, který se mi dostal do rukou na začátku střední školy.

Víc na mne ale působily tenké brožurky vyprávějící o antické filosofii. Napsal je Ivan Sviták. Stejně jako Montaigneův životopis.

Ivan Sviták se stal jedním z intelektuálních tvůrců atmosféry Pražského jara r. 1968. Po srpnové okupaci emigroval. V USA přednášel na kalifornské univerzitě filosofii. Po převratu r. 1989 se vrátil do Prahy – a měl potíže.

Není divu. Učitelů filosofie jsem poznal několik, ale filosofy, kteří vypadali, že je pro ně filosofie celým životem a chovali se tak, jen dva – Ivan Sviták byl jedním z nich. Myslel, což je vzácné, myslel autonomně, což je ještě vzácnější, nadto často střízlivě, kriticky, sarkasticky. Kupodivu mu to nebránilo vstupovat do politiky.

Srážky s mocí ve vlastní skupině i ve skupinách jiných byly nevyhnutelné. Skupiny a skupinový život vyžadují konformitu, tedy opak autonomie.

Tradiční představa říká: filosof – člověk umírněný. Ivan Sviták umírněný zrovna nebyl, už jen pusou dobře proříznutou. Potkal jsem ho počátkem devadesátých let v pražském Českém klubu. Stonal a pak zemřel. Než zemřel, odhadoval budoucnost.

V odhadu, že je naše budoucnost toboganem do Bolívie, se nemýlil. V předpovědi, že tomu levice, případně mladí lidé zabrání, se mýlil. Černou frašku, kterou v dalších letech předvedou někteří představitelé levice, si patrně neuměl představit ani ve své bujné fantazii. Vývoj další generace Čechů a vzpouru deprivantů neboli částečných, neúplných čili „úspěšných“ psychopatů charakterizovaných kriminalitou „bílých límečků“ také ne.

Pravděpodobně byl nositelem přesvědčení, že člověk je dobrý, dokud není prokázán opak.

Právníci, kriminalisté, zkušenější psychologové a psychiatři by už v jeho době namítli: „Není-li prokázán opak, může být člověk špatný.“ Po dalších dvaceti letech by mu evoluční psychologie potvrdila:

„Naše experimenty říkají, že lidé často soutěží o zdroje, ať už uvnitř skupin, nebo meziskupinově. Při soutěži o zdroje mohou lidé kooperovat nebo podrážet, v tomto případě se tedy chovat jako paraziti a černí pasažéři. Podmíněně kooperují asi dvě třetiny lidí. Podmíněně proto, že kooperují jen tehdy, kooperují-li druzí lidé. Jestliže kooperující lidé nemají hůl v ruce, která okamžitě a tvrdě trestá parazity, paraziti kooperaci i skupinu rozvrátí nebo ovládnou.“

Mám vyprávět o okouzlení ze Zlomků předsokratovských myslitelů? Nebo o Životech, názorech a výrocích proslulých filosofů Díogena Laertia? O Bertrandu Russellovi a Karlu Popperovi? V hluboké normalizaci mi jejich knihy bez jakýchkoli potíží půjčovala pražská univerzitní knihovna do venkovské nemocnice prostřednictvím meziknihovní výměnné služby, stejně jako knížky Koestlerovy. Stačilo, když člověk četl anglicky. U některých svazků jsem byl, podle data výpůjčky, které knihovnice tiskly razítkem na vnitřní stranu desek, docela první čtenář.

S vyprávěním o času, hlavním aktéru této kapitoly, se setkáte přímo nebo nepřímo ve všech.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

1 / O času