.

(ukážka)

JOTA / 2014

.

Tento překlad byl vydán s laskavou finační podporou NORLA.

Kniha vychází ve spolupráci s Hagen Agency, Oslo.

© Kagge Forlag AS, 2012

Translation © Pavla Nejedlá, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN EPUB 978-80-7462-586-2

ISBN MOBI 978-80-7462-593-0

.

„Vím, že nic nevím.“

SÓKRATÉS, 470–399 PŘ. N. L.

1. KAPITOLA

Muž na pláži

Cecílie Gaatheová ještě nikdy neviděla mrtvého člověka. Tedy až doposud.

Když jí loni zemřela maminka, nechtěli, aby se na ni podívala. Za odlivu ji na kamenech u Úhořího ostrohu našel Starouš Tim. Zaslechla, jak ostatním v penzionu vypráví, že to nebyl pěkný pohled. Že už se do ní úhoři pustili.

Muž, který před ní ležel na břiše, měl hlavu zabořenou v písku. Byl omotaný chaluhami a mořskou trávou. Nohy měl pořád ještě ve vodě, jako by se snažil vyškrábat na břeh a tam se zhroutil vyčerpáním.

Při pohledu na něj se jí zrychlil tep, cítila, jak jí srdce buší až v krku a těžko se jí dýchá. Roztřásla se po celém těle, jako by s ní někdo lomcoval. Třásly se jí ruce i nohy, chvěly se jí dokonce i rty.

Couvla o pár kroků, zavřela oči a odvrátila tvář stranou.

„Je mrtvý?“ zeptal se někdo za jejími zády.

Otočila se. Za ní stál nějaký kluk. Byl snědý, v jedné ruce držel sluchátka a druhou si proti ostrému rannímu slunci clonil oči. Pořádně mu do nich proto neviděla, ale byl o něco vyšší než ona, mohlo mu být tak třináct let.

Ztěžka polkla a nadechla se.

„Co myslíš?“ odpověděla mu otázkou.

Hlas se jí chvěl a nezněl tak pohotově, jak zamýšlela.

Kluk přistoupil o pár kroků blíž a stoupl si vedle ní. Hlavu naklonil na stranu, a tím Cecílii přiměl, aby na mrtvolu znovu pohlédla. Muž ležel s rukama rozhozenýma. Jeden rukáv bundy se mu vyhrnul a zpod něj mu vykukoval nějaký vytetovaný ještěr.

„Sorry,“ omluvil se kluk a smotával přitom kabel sluchátek. „To byla hloupá otázka.“

Z kapsy kraťasů vytáhl iPhone.

„Už jsi o tom někomu řekla?“ zeptal se.

Cecílie zavrtěla hlavou.

Kluk vzal telefon, ale místo aby někomu zavolal, muže si vyfotil. Pak přistoupil ještě o pár kroků blíž a udělal další fotku.

„Neměl bys radši…,“ začala Cecílie.

„No jo,“ ohradil se kluk a začal na telefonu něco ťukat.

„Komu voláš?“

„Mámě,“ vysvětlil a konečně našel číslo, které hledal. „Vede tady penzion,“ dodal a kývl směrem k pevnině.

Najednou Cecílii došlo, co je tenhle cizí kluk zač, a pevně stiskla rty. Penzion dříve řídila její maminka. Potom, co loni zemřela, se to tu táta snažil provozovat sám. Na podzim a přes zimu to ještě šlo, protože bylo málo hostů, ale na léto už si musel na práci, kterou maminka běžně zastávala, někoho najmout.

Kluk se jmenoval Leo. Jeho máma Rebeka. Leo a Rebeka Bastovi. Dneska měli dorazit a nastěhovat se do soukromé části penzionu.

Cecílie slyšela, jak Leo do telefonu vypráví o mrtvém muži. Jeho hlas působil klidným a jistým dojmem. Pak bez dalšího zbytečného vybavování zavěsil.

Vlny se poklidně valily na bílou pláž a pomalu se vracely zpátky do moře. Muže, který ležel úplně bez hnutí, přitom tahaly za nohavice.

Cecílie se na něj snažila nedívat. Pohledem klouzala po hladkých plochých skalách, které se táhly po obou stranách zátoky. Na nebi rozvážně a zeširoka kroužilo pár racků. O kus dál se k břehu blížila rybářská loď. Včera večer a v noci byla pořádná bouřka, dneska ale bylo moře tak klidné, že se v něm zrcadlily pobřežní útesy i skaliska kolem majáku.

Byla vlastně pevně odhodlaná s tím novým klukem a jeho mámou, co přijela, aby penzion převzala, nemluvit. Jenže mrtvý muž najednou všechno změnil.

„Co myslíš, že se mu stalo?“ zeptala se.

Leo pokrčil rameny. Tmavá rozcuchaná ofina mu padala do očí.

„Musel se utopit,“ odpověděl. „Nebyl by tady první.“

Cecílie neodpověděla. Věděla víc než dobře, že má pravdu.

„Ale jak se sem dostal?“ vyhrkla, než Leo stihl cokoliv dalšího říct. „Kdo to je? A odkud se vzal?“

Leo se na ni upřeně zadíval. Konečně viděla, jaké má oči – byly jasně zelené. S tenkou hnědou kresbou kolem drobných zorniček.

„Jak to mám vědět?“

Cecíliin táta dorazil na pláž jako první. Celou cestu utíkal a teď lapal po dechu. Husté šedivé vlasy mu padaly do čela. Prohrábl si je rukou a posunul si brýle na nose. Jmenovku na prsou měl trochu nakřivo. Alan W. Gaathe, ředitel.

Za ním dorazila blonďatá paní s vlasy nakrátko, v sukni ke kolenům a upnutém svetříku. Kvůli vysokým podpatkům nemohla běžet stejně rychle.

Cecíliin táta se zarazil a škrábal se na zátylku. Leova máma se postavila před ně, chvíli pozorovala mrtvolu a pak se k nim otočila.

„Běžte odsud pryč,“ nakázala a rozpřáhla ruce, aby jim zabránila ve výhledu.

Cecíliin táta s ní byl zajedno.

„Doběhni do prádelny pro prostěradlo,“ vybídl Cecílii. „Pak se můžete usadit tamhle nahoře,“ navrhl a ukázal na nízkou mez těsně nad pláží.

„To já jsem ho našla,“ pokoušela se protestovat Cecílie.

Táta ji objal kolem ramen.

„Já vím,“ chlácholil ji. „Ale takhle ho tu nemůžeme nechat ležet.“

Přikývla a vyrazila.

Za půl hodiny se to na pláži hemžilo lidmi. Mez, na kterou je táta poslal, jim poskytovala výborný přehled. Slunce se odráželo na hladině a Cecílie musela mhouřit oči, aby něco viděla.

Policejní auto zajelo až na zelený trávník na kraji pláže. Dva policisté v uniformě teď stáli každý z jedné strany prostěradla, které Cecílie donesla. Jeden z nich právě rozmlouval s novinářem, kterému přes rameno visel foťák. V malých hloučcích tu postávali i někteří z hostů ubytovaných v penzionu. Byl tu dokonce i správce se ženou, podobně jako Edgar z kuchyně. Christian Lasson z domku na pláži dorazil ve flekaté malířské haleně. Starouš Tim se držel trochu v povzdálí, pozoroval dění na pláži a oběma rukama se přitom opíral o hůl.

Cecílie se zvedla. Po pláži se směrem k zvědavcům blížila Une se svým tátou. Na vodítku těsně u nohy držela Egona. Pes párkrát štěkl, až se všichni otočili.

„Kam jdeš?“ zeptal se Leo.

„Dolů za Une.“

Leo vstal a vydal se za ní.

Une bylo dvanáct. Měla tvář samou pihu, hnědé kudrnaté vlasy a dva bratry, jednoho mladšího a jednoho staršího. Jejich rodina od nepaměti bydlela ve Škunerové zátoce, v domě přímo nad molem na její východní straně.

Unin táta byl rybář a jmenoval se Widar. Měl na sobě pevnou pláštěnku, rolák, nepromokavé kalhoty a obrovské holínky.

„Loď ztroskotala u Kamenitého ostrůvku, na straně odvrácené od pevniny,“ vykládal okolostojícím a ukazoval směrem k malému ostrovu za zátokou. „Přežil by, kdyby měl na sobě záchrannou vestu. Zůstala ve vraku.“

Jeden z policistů k němu přistoupil.

„V tom včerejším nočním nečasu musel najet přímo na skály,“ pokračoval Unin táta. „Bůh ví, kam měl namířeno.“

Cecílie se zahleděla ke Kamenitému ostrůvku. Takže nehoda, pomyslela si. Stala se nehoda. Přesto jí tady něco nehrálo. Stopy. Teď už je zvědavci dávno pošlapali, ale byly tam. Stopy v písku. Stopy někoho, kdo byl u mrtvého muže dřív než ona.

2. KAPITOLA

Stopy v písku

Jméno Perla se ke starému penzionu hodilo. Patrová nabílo natřená dřevěná hlavní budova spočívala na vysokém zděném podsklepení, měla množství prosklených verand, balkonů a vikýřů a nad domem se tyčila čtyřhranná věž. Cecílii se pořád ještě stávalo, že v  nespočetných chodbách rozlehlého domu sem tam zabloudila.

Budova stála sedmdesát metrů od pláže, skýtala jedinečný rozhled do daleka a kolem dokola ji obklopovaly vysoké duby. Za ní byly bývalé stodoly a dál za nimi se rozkládala stará pole a březový les. Poblíž penzionu byla z mechem porostlých kamenů vyskládána nízká zídka, ohraničující starý jabloňový sad, v němž kvetl bílý jetel a fialová vrbovka. V pozadí se tyčily lesem porostlé vrcholky kopců, které se táhly až k oblému horskému masivu na východě.

Bývaly tu staré lázně. Před sto lety přijížděli hosté na parnících k přístavnímu molu nebo vlakem do města a odtud pak dál v kočárech tažených koňmi. V lázeňských domcích u pobřeží si mohli nechat hýčkat svá ztuhlá těla v bahenní lázni a odpočívat v koupelích z borového jehličí. Po večerech je v salonech či v tanečním sále bavili umělci a hudebníci z hlavního města.

Všechno to tu vystavěl Cecíliin prapradědeček. Za války majetek zabrali Němci a ubytovávali tady své důstojníky. Pak se tu vystřídalo několik majitelů, než si dům před šesti lety zpátky koupili Cecíliini rodiče. Dlouho ho opravovali, aby mohli začít pokoje pronajímat, ale ještě pořád na mnoha místech stálo lešení a válely se poloprázdné plechovky od barev.

Perla je tím místem, kam jste měli namířeno, říkávala Cecíliina máma. A byla to pravda, protože sem vedla jenom jedna cesta. A nešlo z ní odbočit ani po ní pokračovat někam dál.

Cesta se vinula kolem několika hospodářství s oplocenými výběhy pro koně a zoranými poli, zatáčela k přístavnímu molu, kde v bílém rybářském domku bydlela Une, a vedla dál podél pláže až na parkoviště před penzionem. Kdo měl klíč od závory, mohl pokračovat po štěrkové cestě až k majáku na Úhořím ostrohu nebo jet nahoru k Mlýnské přehradě.

Z parkoviště před penzionem vedlo široké dřevěné schodiště na prostornou verandu s houpacími křesly, malými stolky a velkou dřevěnou houpačkou zavěšenou na trámech přístřešku.

Cecílie vyšla po schodech jako první. Za ní v závěsu Leo a Une s Egonem na vodítku.

Vedle dvojitých vstupních dveří stála kulatá klec s barevným papouškem.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Leo.

„Artur,“ odpověděla Cecílie.

„Ten je tvůj?“

„Ne. Jmenuje se po svém páníčkovi, nechal ho tu.“

„On ho tu jen tak nechal?“

„Jo, před víc než dvaceti lety,“ vysvětlovala Une a přivázala vodítko k jednomu ze sloupů verandy.

„Jemu je přes dvacet?“

Une přikývla. „Dožívají se i víc než stovky.“

Leo zvedl ze země modré pírko a prostrčil ho mezi dráty klece. Papoušek po něm chňapl.

„A proč ho tu nechal?“

Cecílie pokrčila rameny. „To nikdo neví.“

„Umí mluvit?“

„Trošku.“

Cecílie popošla ke kleci a zapískala. Papoušek naklonil hlavu.

„Tady jsi!“ vydralo se mu ze zobáku. „Arrrrtu-

rrre. Arrrrturrre. Tady jsi.“

Všichni se rozesmáli.

Díky velkým oknům byla recepce prosluněná a vzdušná. Za přepážkou postával Cecíliin táta a Leova máma.

„Tak co, Cecílie?“ zeptal se táta a vzhlédl od papírů.

„V pohodě. Jdeme nahoru do věže.“

Věž byla Cecíliino království. Svůj pokoj sice měla v soukromé části penzionu, kde bydlel i její táta, ale ten byl malý a nevešlo se do něj skoro nic kromě postele. Ve čtvercové věžní místnosti měla všechny svoje věci a tady trávila přes den a po večerech nejvíc času. Schodiště z knihovny bylo úzké a těsné a podle požárních předpisů tady nesměli bydlet žádní hosté. Cecílie si to v místnosti zařídila podle sebe a platilo nepsané pravidlo, že sem nahoru táta nikdy nechodil.

Z věže vedla okna na všechny strany. Stoupli si k jižnímu oknu. Všichni zvědavci kolem mrtvého muže se už rozešli a nastávající příliv se chystal zahladit všechny stopy.

„Promiň, že jsem to řekl,“ omlouval se Leo.

Cecílie se na něj otočila.

„Co?“

„To, že se tady utopili lidi už dřív,“ řekl Leo. „Nevěděl jsem, že se tady loni utopila zrovna tvoje máma.“

„To je v pořádku,“ uklidňovala ho Cecílie. „Já jsem taky nevěděla, že tvoje máma u nás bude pracovat.“

„Co se jí vlastně stalo?“

Odpověděla mu Une. „To nevíme,“ ukázala na výstřižek z novin, který visel na stěně. „Jednou večer prostě zmizela. Našli ji až za týden.“

Leo přistoupil ke zdi.

„To je ona?“ zeptal se a ukázal na fotku usmívající se paní se zářivě bílými zuby. Měla jasné modré oči a světlé vlasy, které se jí vlnily kolem ramen.

„Moc hezká,“ prohlásil, když Une přikývla.

Cecílie zrudla. Všichni říkali, že se jí podobá. A to nejen vzhledově. Stejně jako ona hrála na klavír a obrázky na stěnách, které připomínaly malá umělecká díla, byly taky její práce.

„Tajemné zmizení,“ četl Leo nahlas.

Článek byl datován 30. července loňského roku.

Provozovatelka penzionu Perla ve Škunerové zátoce se od středečního večera, kdy se v plážovém hotelu konala letní slavnost, pohřešuje. Čtyřiatřicetiletá Iselin Gaatheová byla naposledy spatřena krátce po půlnoci. Zaměstnanci i ubytovaní hosté po oblíbené vedoucí hotelu pátrali několik hodin, než se do akce zapojila policie.

Leo Bast sklouzl pohledem k dalšímu článku s titulkem Zmizení beze stop. Text obsahoval jedinou novou informaci, a to že policie po Iselin Gaatheové marně pátrá. Na posledním výstřižku byla fotka čtyř mužů, jak z kamenů na pobřeží zvedají nosítka. Byla zakrytá tlustou dekou, ale bylo poznat, že na nich leží člověk. Po straně zpod deky vykukoval cíp červených šatů a muži ho za sebou vlekli po kamenech. Novinová reportáž pojednávala o tom, že pohřešovanou Iselin Gaatheovou nalezl v moři muž, který se byl projít. Policie záležitost označila za utonutí nešťastnou náhodou.

„Víme, že nic nevíme, nic víc,“ prohlásila Une.

Cecílie už chtěla změnit téma.

„Můžu se podívat na fotky, cos vyfotil?“ zeptala se.

„Jaké fotky?“ divil se Leo.

„Ty z mobilu. Jak jsi fotil toho mrtvého muže.“

Leo vytáhl telefon s velkým displejem. Une se vmáčkla mezi ně.

„Zajímalo by mě, kdo to byl,“ prohlásila, když Leo konečně našel tu správnou fotku.

Cecílie se nadechla a zadržela dech. Stopy tam byly. Snímek byl vyfocený ještě před tím, než na místo dorazili všichni ostatní. Na displeji byly stopy sotva vidět, ale byly tam.

„Můžeš to zvětšit?“ zeptala se.

Leo přejel dvěma prsty po displeji a udělal z fotky dvakrát větší výřez.

„Na počítači to můžu zvětšit ještě víc,“ řekl.

„Není třeba,“ zarazila ho Cecílie.

Na fotce bylo zřetelně vidět stopy v písku, které vedly těsně podél břehu až k bezvládnému tělu, u něj se zastavily a v oblouku ho obešly.

„Někdo tam byl přede mnou,“ prohlásila. „A ten někdo to nenahlásil a šel jen tak dál.“

„To je divný,“ poznamenala Une. „Kdo to asi tak mohl být?“

Leo prohlížel další záběry.

„Třeba to byl tenhle chlápek,“ řekl a ukázal na tmavou postavu v dálce na plochých pobřežních kamenech. V porovnání s lidmi na pláži byl mrňavý, ale bylo jasně vidět, že si u očí přidržuje dalekohled.

Table of Contents

1. KAPITOLA – Muž na pláži

2. KAPITOLA – Stopy v písku