(ukážka)

Román je napsaný na základě scénáře Sørena Sveistrupa FORBRYDELSEN (THE KILLING), originálního TV seriálu Danish Broadcasting Corporation

spoluautorů Torleifa Hoppea, Michaela W. Horstena a Pera Daumillera.

The right of David Hewson to be identified as the author of this work has been asserted by him in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

© David Hewson, 2012

Translation © Lumír Mikulka, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN EPUB 978-80-7462-589-3

ISBN MOBI 978-80-7462-596-1

.

Non nobis solum nati sumus.

Nerodíme se jen kvůli sobě.

Cicero, De Officiis – O povinnostech (Kniha I, 22)

Poděkování

Převést dramatickou televizní kriminální tragédii do podoby dramatického kriminálního románu není snadné. Platí to zejména v případě, pokud se děj odvíjí v zemi, kterou jsem nikdy nenavštívil a která jakoby se nacházela miliony mil od příjemného teplého podnebí Itálie, kde se odehrává většina mých knih. Nikdy bych se na tuto pouť nemohl vydat bez pomoci nezištných a obětavých lidí, kteří se na tomto projektu podíleli v Dánsku i ve Velké Británii.

Søren Sveistrup, tvůrce původní televizní série, si na mě velice velkoryse udělal čas během natáčení třetí řady Zločinu, aby mi sdělil své názory a nabídl mi štědré rady, které mi pomáhaly při převodu příběhu z televizní obrazovky na stránky knihy. Susanne Bentová Andersenová, která pracuje pro mého dánského nakladatele, mi obrovským způsobem pomohla při seznamování se s reáliemi a kulturou Kodaně. Totéž platí i pro Sørenova přeochotného agenta Larse Ringhofa. Pomoci se mi dostalo rovněž od mnoha dalších osob z kodaňské policie, radnice a dalších místních institucí. Bylo jich příliš mnoho, než abych je mohl všechny vyjmenovat.

Věčným zdrojem rad, názorů a povzbuzení ve Velké Británii pro mě byla má editorka Trisha Jacksonová a její kolegové z vydavatelství Pan Macmillan. Totéž platí i o spoustě fanoušků seriálu Zločin. Mezi nimi jsem zvláště vděčný Keithu Blountovi. Vděčím mu nejen za jeho znalosti spojené s tímto příběhem, ale i za to, že napsal speciální software pro spisovatele Scrivener, díky němuž jsem dokázal udržet od začátku až do konce pod kontrolou všechny tři dějové linie příběhu. Nedokážu si představit, že bych bez toho tak obrovský projekt vůbec zvládl.

S přihlédnutím ke všemu výše uvedenému ale zůstává toto přetvoření původního příběhu – které je nutně jiné, neboť kniha a televize není totéž – jen a jen mé.

Tak.

David Hewson

Hlavní postavy

Kodaňská policie

Sarah Lundová – kriminální vicekomisařka, oddělení vražd

Jan Meyer – kriminální vicekomisař, oddělení vražd

Hans Buchard – vrchní inspektor, oddělení vražd

Lennart Brix – zástupce vrchního inspektora, oddělení vražd

Svendsen – detektiv, oddělení vražd

Jansen – policista z forenzního oddělení

Bülow – vyšetřující policista

Rodina Birkových Larsenových

Theis Birk Larsen – otec

Pernille Birková Larsenová – matka

Nanna Birková Larsenová – dcera Theise a Pernille

Anton Birk Larsen – syn Theise a Pernille

Emil Birk Larsen – syn Theise a Pernille

Lotte Holstová – mladší sestra Pernille

Politikové a zaměstnanci kodaňské radnice

Troels Hartmann – lídr Liberální strany a náměstek primátora pro školství

Rie Skovgaardová – Hartmannova politická poradkyně

Morten Weber – Hartmannův volební manažer

Poul Bremer – kodaňský primátor

Kirsten Ellerová – lídryně Strany středu

Jens Holck – lídr Strany umírněných

Mai Juhlová – lídryně Strany zelených

Knud Padde – předseda klubu Liberální strany

Henrik Bigum – člen výboru Liberální strany

Olav Christensen – úředník na odboru školství

Gert Stokke – vedoucí odboru životního prostředí

Phillip Bressau – Bremerův osobní tajemník

Střední škola ve Frederiksholmu

Oliver Schandorff – student, bývalý přítel Nanny

Jeppe Hald – student

Lisa Rasmussenová – studentka

Kochová – ředitelka

Rahman Al Kemal – učitel, všeobecně známý jako Rama

Henning Kofoed – učitel

Další

Hanne Meyerová – manželka Jana Meyera

Carsten – bývalý manžel Lundové

Bengt Rosling – kriminální psycholog, nynější přítel Lundové

Mark – syn Lundové

Vibeke – matka Lundové

Vagn Skærbæk – přítel rodiny Birka Larsena a jeho dlouholetý zaměstnanec

Leon Frevert – taxikář a občasný zaměstnanec Birka Larsena

Amir El‘ Namen – syn indického restauratéra, Nannin kamarád z dětství

John Lynge – řidič pracující pro Hartmannův štáb

Jedna

Nanna Birková Larsenová prchá temným lesem, kde mrtvé stromy nenabízejí jediný úkryt.

Devatenáct let. Lapá po dechu, třese se v krátké potrhané košilce, bosé nohy klopýtají v lepkavém blátě.

Kořeny jí chňapají po kotnících, spleť větví se natahuje po bledých pažích, jimiž Nanna mává kolem sebe. Padá, šplhá vzhůru, drápe se ven z blátivých prohlubní plných vody. Snaží se utišit drkotající zuby, přemýšlet, doufat, najít skrýš.

To planoucí oko ji sleduje, jako když lovec štve raněného jelena. Pomaličku se blíží, klikatě se za ní sune opuštěnou krajinou Pinseskovenu. Letničního lesa.

Stříbřité kmeny bez větví trčí z holé půdy, podobny údům prastarých koster, ztuhlých v předsmrtné agónii.

Další pád. Horší než všechny předchozí. Země jí mizí pod nohama. Zuřivě buší rukama kolem sebe, vyjekne bolestí a zoufalstvím. Řítí se do špinavé strouhy. Voda je studená jako led. Naráží do kamenů a padlých kmenů, brodí se ostrým štěrkem, který se jí zařezává do masa. Bolí to. Hlava, ruce, lokty, kolena. Tělo jí rozdírá neviditelné dno.

Mrazivá voda. Strach. A on už není příliš daleko.

Nanna se snaží nadechnout a vrávoravě se škrábe z bahna. Vyleze ven na břeh. Rozkročí bosé, rozedřené a krvácející nohy na bažinaté půdě. S blátem mezi prsty se jí teď stojí o něco lépe.

Uvidí strom na pahrbku před sebou. Několik posledních podzimních listů se jí otře o tvář. Kmen je silnější než ty ostatní kolem, a když ho Nanna obejme pažemi, vzpomene si na Theise. Svého otce. Zasmušilého obra, který jí byl vždy pevnou oporou v nestálém světě.

Sevře kmen, přivine se k němu stejně, jako se kdysi tiskla k otci. Zářivá světla tryskového letounu vidí vše dole pod sebou, stroj se osvobozuje z pout gravitace. Míří pryč z Kastrupu a z Dánska. Než zmizí, stačí ještě oslnit a oslepit. V nemilosrdném jasu reflektorů zvedá Nanna Birková Larsenová prsty k obličeji. Ucítí šrám táhnoucí se od levého oka až k tváři. Ošklivou, otevřenou a krvácející ránu.

Cítí jeho pach. Doslova hmatatelně vnímá jeho přítomnost. Na sobě. V sobě.

A pak se v ní, navzdory vší té bolesti a navzdory strachu, jenž ji svírá, uvolní náhlý a vášnivý výbuch vzteku.

Jsi dcera Theise Birka Larsena.

Všichni jí to říkali při každé příležitosti.

Jsi Nanna Birková Larsenová. Theisovo dítě. A taky dcera Pernille. A ty teď v noci utečeš té zrůdě, která tě pronásleduje v Letničním lese kousek od města, kde se – jen pár kilometrů odtud – nachází to teplé a bezpečné místo jménem domov.

Stojí a svírá kmen, jako kdysi objímala otce. S pažemi kolem popraskané stříbřité kůry, v lesklé košilce špinavé od hlíny a krve. Chvěje se, aniž by vydala hlásku, a přesvědčuje sama sebe, že tam vpředu ji čeká spása. Za temným lesem a mrtvými stromy, které nenabízejí jediný úkryt.

Znovu přes ni přejede bílý kužel světla. Tohle nevychází z břicha letounu vznášejícího se nad opuštěnou krajinou jako obrovský mechanický anděl, líně se rozhlížející po zbloudilé ztracené duši, kterou by měl zachránit.

Utíkej, Nanno, utíkej, křikne hlas.

Utíkej, Nanno, utíkej, prolétne jí myslí.

Kužel baterky teď míří na ni. Jako žhnoucí oko. A už je tady.

Dvě

Pondělí, 3. listopadu

„Tam uvnitř, až vzadu,“ oznámil policista. „Našel ji nějaký bezdomovec.“

Sedm třicet ráno. Pořád ještě tma, z nebe cedily provazy ledového deště. Kriminální vicekomisařka Sarah Lundová postávala v závětří špinavé cihlové budovy kousek od doků a sledovala muže v uniformách, jak natahují policejní pásky kolem uzavřeného prostoru.

Poslední místo činu, které v Kodani uvidí. A musí to být vražda. A ještě k tomu ženy.

„Ta budova je prázdná. Ještě prohledáváme ten činžák naproti.“

„Kolik jí bylo?“ zeptala se Lundová.

Policista, skoro toho muže ani neznala, jen pokrčil rameny a setřel si z tváře kapky vody.

„Proč se ptáte?“

Noční můra, chtělo se jí odpovědět. Děsivý sen, který ji probudil v půl sedmé. Zaječela, a v tu chvíli už vzpřímeně seděla v prázdné posteli. Když pak vstala, Bengt – ten hodný, ohleduplný a klidný Bengt – už šmejdil po bytě a dobaloval věci. Mark, její syn, tvrdě spal ve svém pokoji u televize. Ani se nepohnul, když co možná nejtišeji nakoukla dovnitř. Ještě ten den večer měli všichni tři nasednout na letadlo do Stockholmu. Nový život v jiné zemi. Rozhodující krok už udělali. Mosty byly spálené.

Sarah Lundová, osmatřicet let. Vážná žena, neustále pozorující svět kolem sebe, jen samu sebe nikdy. Právě teď začínal její poslední den u kodaňské policie. Ženy jako ona nemívají noční můry, nepronásledují je děsy přicházející ze tmy, ani prchavé záblesky vystrašené mladé tváře, která mohla být kdysi jejich.

Takové představy přenechávala jiným.

„Nemusíte odpovídat,“ promluvil znovu policista. Zamračeně se na ni díval, jak mlčí, zvedl pásku a vedl Lundovou k posuvným kovovým dveřím. „Něco vám ale povím. Já jsem v životě nic podobného neviděl.“

Podal jí modré kriminalistické rukavice a díval se, jak si je natahuje. Pak se opřel ramenem do rezavého kovu. Dveře se otevřely se zapištěním, jako kdyby někdo mučil kočku.

„Za moment budu u vás,“ řekl ještě.

Nečekala a bez zaváhání šla dál, jako to dělala vždycky. Sama. Rozhlížela se kolem sebe. Bystré, doširoka otevřené oči se ani na okamžik nezastavily.

Policista z bůhvíjakého důvodu hned poté, co Lundová vstoupila dovnitř, posuvné dveře zase zavřel. S takovou razancí, že zaúpění neviditelné kočky tentokrát vylétlo o oktávu výš než poprvé, načež Lundovou těžký kus kovu se zařinčením a bouchnutím oddělil od šedivého rána tam venku. Kolem se rozhostilo ticho.

Před ní se táhla chodba a rozkládal se tam prostor připomínající sklad na maso, v němž z trámů visely v pravidelných intervalech háky. Pod stropem zářil jediný shluk žárovek.

Betonová podlaha byla vlhká a leskla se. Ve stínu, na samém konci haly, se cosi pohybovalo. Houpalo se to zvolna jako gigantické kyvadlo.

Pak uslyšela cvaknutí neviditelného vypínače, a okolní prostor se ponořil do stejné tmy, jaká panovala ráno doma v její ložnici, když ji ze spánku vytrhl brutální útok děsivého snu.

„Světlo!“ křikla Lundová.

Její hlas se rozléhal ozvěnou v temných a prázdných útrobách budovy.

„Světlo, prosím.“

Žádný zvuk. Zkušená policistka pamatovala na všechno, co by měla nosit s sebou. Snad kromě zbraně, na kterou jako by si pokaždé vzpomněla až dodatečně.

Baterku ale měla. Na svém místě v pravé kapse. Vytáhla ji a uchopila tak, jak to policisté dělají: ve zdvižené pravé ruce, se zápěstím ohnutým dozadu, aby kužel světla směřoval dopředu a ona viděla i na místa, kam se jiní ještě nepodívali.

Dala se do hledání. Pokrývky. Rozházené oblečení. Dvě pomačkané plechovky od coly. Prázdná krabička od kondomů.

Ušla tři kroky a zastavila se. U pravé zdi, kde se stěna stýkala s podlahou, spatřila kaluž jasně červené lepkavé tekutiny. Přes sloupanou omítku se táhly dvě horizontální čáry. Vypadaly přesně tak, jak se rozmazává krev, když se po podlaze podél zdi vleče tělo.

Lundová sáhla do kapsy, vytáhla balíček s nikotinovými žvýkačkami a strčila si jednu do pusy.

Nebyla to jen Kodaň, co chtěla nechat minulosti. Tabák měl na její černé listině také zamluvené místo.

Sklonila se a sáhla prstem v modré rukavici do lepkavé kaluže. Pak zvedla prst k nosu a čichla si.

Další tři kroky, a narazila na dřevorubeckou sekeru. Topůrko bylo tak čisté a lesklé, jako kdyby nástroj někdo koupil teprve včera. Strčila dva prsty do louže červené tekutiny kolem ostří, promnula je, přičichla a zamyslela se.

Nikdy se nepřiměla, aby jí nikotinová žvýkačka chutnala. Vykročila dál.

Tu věc před sebou teď viděla stále jasněji. Houpalo se to ze strany na stranu. Nepromokavá plachta umazaná od čehosi červeného, až vypadala jako rubáš mrtvoly nebo poražené zvíře.

To něco uvnitř mělo povědomý tvar lidského těla.

Lundová změnila polohu baterky. Nyní ji držela u pasu a zamířila kuželem světla vzhůru. Prohlížela si tkaninu a hledala něco, za co by mohla tu věc uchopit.

Pak jedním rychlým pohybem plachtu strhla, a to, co bylo uvnitř, se teď zvolna pohupovalo v kuželu světla. Ztuhlá tvář, která se ocitla v záři baterky, patřila muži. Ústa měl navěky otevřená do tvaru písmene O. Černé vlasy. Růžové tělo. Monstrózní penis z umělé hmoty napřímený v erekci. Poblikával. Na hlavě muže trůnila zářivě modrá vikingská přilba se stříbrnými rohy a zlatými copy.

Lundová zvedla hlavu a usmála se. Aby jim udělala radost.

K hrudi erotické pomůcky byl přivázaný lístek: Děkujeme, šéfko, za sedm úžasných let. Kluci.

Ze stínů se ozval smích.

Kluci.

Dobrý fór. I když ta krev byla možná pravá.

Policejní velitelství kousek od nábřeží připomínalo šedivý labyrint. Zatímco zvenčí působilo jako ponurá hranatá stavba, za vstupními vraty se návštěvníkům otevíralo kruhové nádvoří, s klasicistními sloupy po obvodu stinného podloubí. Uvnitř budovy se pak zvedala točitá schodiště vzhůru k zakrouceným chodbám se stěnami vykládanými žilkovaným černým mramorem, jež se táhly útrobami stavby v dokonalém kruhu jako vápnem zanesené cévy. Tři měsíce Lundové kdysi trvalo, než se dokázala naučit cestu tímto temným komplexem, ne nepodobným bludišti. Ještě dnes musela občas hodně usilovně přemýšlet, aby přišla na to, kde právě je.

Oddělení vražd se nacházelo v prvním poschodí, na severovýchodní straně komplexu. Sešli se v kanceláři u Bucharda. Nasadila si vikingskou přilbu, poslouchala vtipy ostatních, rozbalovala dárky, které od nich dostala, a mlčky se usmívala, s lepenkovými rohy a zlatými copy na hlavě.

Nakonec jim poděkovala a zamířila k sobě do kanceláře, aby se pustila do balení svých věcí. Nebyla nervózní. Usmála se při pohledu na zarámovanou fotografii Marka, která jí celou dobu stála na stole. Takhle ho vyfotili před třemi roky, když mu bylo devět. Dávno předtím, než jednoho dne dorazil domů s tou komickou náušnicí. A předtím, těsně, než se rozvedli. Pak se objevil Bengt a začal ji přemlouvat, aby se přestěhovali do Švédska a začali nový život na opačné straně ponurých chladných vod mořské úžiny Øresund.

Malý Mark. Neusmíval se tenkrát a nedělá to ani dnes. To se ve Švédsku změní. Stejně jako všechno ostatní.

Lundová shrnula do chatrné lepenkové krabice zbytek věcí ze stolu (zásobu nikotinové žvýkačky Nicotinell na tři měsíce, pera a ořezávátko na tužky ve tvaru londýnského autobusu). Úplně nahoru nakonec položila Markovu fotografii.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel muž.

Podívala se na něj a snažila se odhadnout, co se bude dít. Vždycky to tak dělala. Z koutku úst mu visela cigareta. Měl krátké vlasy, ve tváři přísný výraz. Velké oči, velké uši. Laciné a trochu příliš mladistvě působící oblečení na člověka jen o málo mladšího než ona. Nesl si krabici, která se podobala té její. Dokázala rozeznat plán Kodaně, dětský koš na basketbal, jaký se dá připevnit na stěnu, malé policejní autíčko na hraní a sluchátka.

„Hledám kancelář Lundové,“ zahlásil muž s pohledem upřeným na vikingskou přilbu, nasazenou teď na špičkách nových lyží, které dostala od kolegů u snídaně.

„To jsem já.“

„Jan Meyer. Tohle tady, to je zdejší uniforma?“

„Stěhuju se do Švédska.“

Lundová zvedla krabici a oba kolem sebe chvilku tančili, jak se snažila projít ke dveřím.

„Proboha…, ale proč?“ vylétla z Meyerových úst otázka.

Položila krabici, shrnula si dozadu nepoddajné hnědé vlasy a pokusila se zamyslet, jestli v kanceláři nenechala něco důležitého.

Příchozí vzal basketbalový koš a zadíval se na stěnu.

„Moje sestra udělala taky něco takovýho,“ dodal.

„Co jako?“

„Neuměla si tady poradit s vlastním životem, a tak se odstěhovala s jedním chlapíkem na Bornholm.“ Meyer připevnil koš nad registratury. „Fajn chlap. Nefungovalo to.“

Lundovou přestalo bavit hrát si s vlasy, vylovila z kapsy gumičku a stáhla si je do ohonu.

„Proč ne?“

„Strašnej zapadákov. Šíleli z toho, jak tam celý dny poslouchali jenom prdění krav.“ Vytáhl cínový pivní korbel a obracel ho v dlaních. „Kam se stěhujete vy?“

„Do Sigtuny.“

Meyer stál na místě a mlčky na ni hleděl.

„Taky zapadákov,“ dodala.

Dlouze potáhl z cigarety a z krabice vyndal dětský fotbalový míč. Pak položil na stůl malé policejní autíčko a začal s ním jezdit tam a zpátky. Když se kolečka hračky roztočila, rozblikal se modrý majáček a ozvala se i sirénka.

Bavil se tím ještě, když do kanceláře vešel Buchard s papírem v ruce.

„Už jste se seznámili,“ prohodil šéf. Nebyla to ale otázka.

Brejlatý strejda, vedle kterého seděla u snídaně, byl ten tam.

„Měli jsme to potěšení,“ začala Lundová.

„Tohle přišlo právě teď.“ Buchard jí podal hlášení. „Jestli ale máte moc práce s uklízením…“

„Já mám čas,“ odtušila Lundová. „Celý den.“

„Dobře,“ řekl Buchard. „Tak co kdybyste vzala Meyera s sebou?“

Muž s krabicí zamáčkl cigaretu a pokrčil rameny.

„On si vybaluje,“ namítla Lundová.

Meyer pustil autíčko, vzal míč a začal si s ním pohazovat.

Vesele se zašklebil. Najednou vypadal jinak. Lidštěji. Dospěleji.

„Nikdy toho nemám tolik, abych nemohl makat.“

„Dobrý začátek,“ přikývl Buchard spokojeně. „Tohle by se mi líbilo, Meyere. A vám se to bude líbit taky.“

Table of Contents

Poděkování

Hlavní postavy

ZJedna

Dvě