Olivier Chaline

BÍLÁ

HORA

Univerzita Karlova v Praze

Nakladatelství Karolinum 2014

Recenzoval: doc. PhDr. Martin Nejedlý, Dr.

Z francouzského originálu La bataille de la Montagne Blanche (8 Novembre 1620). Un mystique chez les guerriers, vydaného nakladatelstvím Noesis v Paříži roku 2000, přeložil a poznámkami doplnil František X. Halas

Předmluva a ediční spolupráce Martin Nejedlý a Nicolas Richard

Vydala Univerzita Karlova v Praze

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Praha 2014

Redaktor publikace Josef Táborský

Mapy Jaroslav Synek a Petr Klučina

První vydání

© Univerzita Karlova v Praze, 2013

Cover photography © Alessandro Vasari, 2013

Photography © Oto Palán (frontispiece), 2013

Preface © Martin Nejedlý, Nicolas Richard, 2013

Text © Olivier Chaline, 2013

Translation © František X. Halas, 2013

ISBN 978-80-246-2396-2

ISBN 978-80-246-2806-6 (pdf)

ISBN 978-80-246-2905-6 (epub)

ISBN 978-80-246-2906-3 (mobi)

Předmluva

Chlebové kuličky a dým z černého

prachu, koráby, bitva a karmelitán:

portrét Oliviera Chalina jako historika

Když dostal český spoluautor předmluvy nabídku uvést vydání knihy o bitvě na Bílé hoře, dlouho váhal. Na první pohled se asi zdá, že není nic snadnějšího než zapět trochu chvály na dlouholetého přítele. Oliviera Chalina znám už od dob – bohužel relativně vzdálených – když jsem v Paříži připravoval pod vedením Jacquese Le Goffa doktorskou práci. Byli jsme tehdy oba mladí – datum narození dělí pouhé dva měsíce – a krom generační příslušnosti nás sbližoval hlavně Olievierův výrazný zájem o českou kulturu. Promýšleli jsme badatelská témata, jež by sdružovala historiky našich zemí, dokonce už i předběžně plánovali výchovu společných žáků. Naše spolupráce se prohlubovala měsíc od měsíce, mimo jiné v souvislosti s přípravou mezinárodního časopisu mladých evropských historiků Europa. Olivier, který na rozdíl od ostatních iniciátorů už obhájil doktorskou práci a vyučoval, měl mezi generačními druhy přirozenou autoritu. Už proto mu připadalo úvodní slovo na mezinárodních diskusních seminářích, které jsme v první polovině 90. let minulého století v Paříži pořádali.

Při pohledu z Prahy, Brna nebo Pardubic se přitom Olivier Chaline jeví spíš jako diskrétní osobnost, která každodenní prací podněcuje a usnadňuje česko-francouzskou spolupráci v oblasti historického bádání. A to jak na Sorbonně, kde přednáší, tak mimo ni. Radost z příležitosti představit u nás historika, který je ve své vlasti uznávaným odborníkem na francouzské i české dějiny, mi ovšem kalí určité obavy.

Jsem tím nejpovolanějším, kdo by se měl ujmout předmluvy k monografii pojednávající o důležité události českých dějin 17. století? V žádném případě. České země oplývají odborníky na epochu raného novověku i na dějiny vojenství. Určitě by kvalifikovaněji než já posoudili, zda Chalinova monografie představuje přínos pro poznání bitvy na Bílé hoře a jejího místa v českých dějinách. Možná by pro ně ale bylo trochu obtížnější shromáždit postřehy, o které se chci se čtenáři podělit především. Jde o vřazení Oliviera Chalina do jednoho z výrazných proudů francouzského dějepisectví a o vysledování prvků, kterými je jeho dílo charakteristické pro nejnovější trendy bádání v jeho vlasti.

Žádnou dějepisnou práci nelze pochopit bez vědomí jejího kontextu. Osobně kladu velký důraz i na lidský rozměr: nevím-li nic o autorovi, špatně se mi posuzuje jeho dílo. Copak je možné oddělit neprodyšně Palackého-historika od Palackého-politika a člověka? Nehodlám se uchylovat k ahistorickým komparacím, ale právě Olivier Chaline představuje typ dějepisce, kterého by měl čtenář trochu blíže poznat, jinak mu hrozí základní dezinterpretace jeho díla. Teprve po seznámení s historickým školením, univerzitními tradicemi a metodologickými východisky lze posoudit originální aspekty jeho prací.

Zkusím tedy k úkolu přistoupit nikoli jako odborník na raný novověk – mým badatelským polem je vrcholný a pozdní středověk –, ale jako historik a učitel, který se už více než dvacet let snaží důkladně poznat proudy a směřování francouzské historiografie. Abych však jako medievista vstoupil na pevnější půdu, přizval jsem ke spolupráci na předmluvě mladého francouzského historika Nicolase Richarda. Je společným žákem mým i Chalinovým, specializuje se na české dějiny a přitom dobře zná francouzskou historiografii raného novověku, ostatně ji už sám na Sorbonně přednášel. Protože se naše znalosti a úhly pohledu vzájemně doplňují, rozhodli jsme se společně podepsat následující text, který je výsledkem dlouhého přemýšlení.

K velkému rozvoji i přijímání metodologických inspirací1 přispěl dnešní historické vědě v českých zemích rozmach znalostí angličtiny, bezpochyby potřebný. Naštěstí se udržuje i tradice, že většina historiků čte německy. Zato frankofonie, kterou byli čeští historikové známi v meziválečné a ještě poválečné Evropě, povážlivě ustoupila. Francouzi ovšem nepřestali psát zásadní, novátorské a někdy třeba i provokativní monografie jen proto, že je většina českých kolegů přestala v originále číst. Kniha, jež se nyní dostává českým čtenářům do rukou, je toho dílčím důkazem. Důkladná znalost francouzské historiografie v původním znění je přitom jedinou cestou, jak správně pochopit a docenit díla, jež se – samozřejmě vždy jako nepatrný střípek z celkové produkce – překládají do našeho jazyka.

V některých českých publikacích, i těch vydaných poměrně nedávno, přežívá, pokud jde o francouzskou historiografii, spousta zastaralých klišé a překonaných představ. Za nec plus ultra moderní francouzské historiografie se často vydávají práce ze sedmdesátých let 20. století. Francouzští kolegové nad tím vždy překvapeně kroutí hlavou. Uznáváme však, že předmluva není vhodným místem k analýze této situace. Česko-francouzský historický seminář na Filozofické fakultě UK, kde se týden co týden setkávají čeští i zahraniční studenti s předními francouzskými historiky nebo diskutují nad problémy českých dějin, představuje jednu z cest ke zlepšení situace. Dalším řešením – a takové má podle nás v rámci této předmluvy místo – je podrobná evokace jedné z mnoha linií francouzské historiografie, k níž se právě Olivier Chaline hlásí, protože z ní vzešel.

Francouzští autoři se zajímali o české země od středověku. Přeskočme jinak zajímavou otázku, jak na Čechy a jejich minulost nahlížely kroniky středověké Francie.2 Ale pro epochu raného novověku připomeňme alespoň pitoreskní postavu z dob kardinála Richelieaua, kněze a čaroděje ve městě Loudunu, Urbaina Grandiera. Ten se v díle Traicté du célibat (Traktát o celibátu) uchýlil k příkladu Jeronýma Pražského, jehož život dosti dobře znal.3 Za vlády Ludvíka XIV. pak vznikla mimo jiné monumentální Bossuetova práce Histoire des variations des Eglises protestantes (Dějiny proměn protestantských církví, 1688)4 a sáhodlouhá Dantécourtova rozvaha De l’usage de célébrer… en langue vulgaire (O způsobu sloužit mši… v lidovém jazyce), výrazně zaměřená proti jansenismu.5 Obě práce čerpaly příklady z českých dějin. Do jansenistického tábora se naopak hlásil abbé André,6 který zamýšlel publikovat monumentální práci o dějinách Čech, ale stačil za vlády Ludvíka XVI. vydat jen její první díl. I když se původní plány nepodařilo uskutečnit, jde o další doklad dlouhodobé pozornosti, kterou specifice českého vývoje věnovali francouzští autoři, ať pozapomenutí nebo dodnes slavní. Tento zájem navíc v epoše raného novověku nikdy nepolevil.7

Když se v 19. století rozvinula kritická historická věda v dnešním slova smyslu, orientace na zkoumání českých zemí neztratila na síle. Asi by nemělo smysl představovat všechny autory – neboť, upřímně řečeno, kdo je dnes ještě čte? – rádi bychom se ale zastavili u osobnosti, která je u nás nejznámější, u Ernesta Denise (1849–1921). Ten za svoji slávu vděčí jednak historickým dílům, jež měla krátce před první světovou válkou u čtenářů velký úspěch, jednak vlastní politické roli. Pomník na Malostranském náměstí mu zřídili plným právem; zmizel ovšem, jako tolik dalších, v důsledku politických zvratů 20. století. Mimochodem, kéž by se dějinné kotrmelce, a to i v oblasti česko-francouzských vztahů, do budoucna omezovaly na „pouhé“ hrátky s bustami a památníky. Socha se dá z veřejného prostranství odstranit, z historiografie Ernesta Denise vymazat nelze. Nicméně již v osobnosti samé je zakódována možnost jistého nedorozumění. Denisovo čechofilství sehrálo významnou a pozitivní roli za první světové války, kdy vedl účinnou kampaň, kterou se ze všech sil snažil přispět k úspěchu myšlenky nezávislého Československa. I přes svoji náklonnost, můžeme snad říci lásku, k českým zemím zůstal Ernest Denis Francouzem hluboce poznamenaným porážkou v prusko-francouzské válce let 1870–1871 a angažovaným antiklerikálním republikánem. Mnohé jeho názory odrážejí vzrušenou atmosféru francouzské společnosti přelomu 19. a 20. století. Příčinu třicetileté války viděl hlavně v jezuitském komplotu. A ten se snažil odhalit a pohanět s o to větší vervou, že se právě v době, kdy o českých dějinách intenzivně přemýšlel, ve Francii rozhořel ostrý konflikt mezi církví a antiklerikály, v jehož rámci například ozbrojená moc vyháněla řeholní kongregace. Umíme si dnes představit, jak hluboké rozpolcení francouzské společnosti představovalo rozhodnutí, při kterém někteří důstojníci raději zlomili své meče, než aby splnili rozkaz, který se příčil jejich svědomí? A s jakým nadšením naopak přijímali mocenská opatření třeba republikánští učitelé, kteří věřili, že tím odstraňují hnízda nevědomosti a tmářství?8 Napětí v náboženských otázkách zklidnila až první světová válka, Denis však do sebe jakožto angažovaný badatel nasál mnoho z bouřlivé atmosféry konce 19. století. Nikdy neskrýval svoji antipruskou a republikánskou orientaci. Je v takovém případě opodstatněné, jak se už také stalo,9 pokládat jej za vzor objektivního pohledu na složité otázky českých dějin jen proto, že byl cizincem? Erudici i literární talent dal do služeb upřímného čechofilství, podporoval politiky demokratického smýšlení.10 Myšlením a metodami však zůstal francouzským historikem své doby a vyhraněného politického smýšlení. A v českých dějinách hledal souzvuky s historií své vlasti, což samozřejmě neubírá jeho dílu na hodnotě. Činí ho jedinečným.

Mimořádná osobnost Ernesta Denise náleží epoše, dnes už časem zaváté, kdy politici naslouchali historikům. Denisovy práce a jeho myšlenky díky příznivým politickým okolnostem umožnily ve Francii ukotvit tradici fundovaného bádání o Češích a Slovácích, které se tam s větším či menším úspěchem rozvíjí dodnes. Le Centre des Etudes Slaves (Centrum slovanských studií), jež na Masarykovo přání zřídili přímo v domě Ernesta Denise u pařížské Lucemburské zahrady, zůstává důstojným hmotným symbolem pokračování v úsilí velkého francouzského historika. Vzhledem k podmínkám zrodu se toto středisko soustředilo k jazykově jasně vymezenému prostoru Evropy, a tudíž přece jen o trochu více k literárnímu a lingvistickému bádání než k historii.11

Jak to vše souvisí s Chalinovou monografií? Ve stejné době, kdy se v Denisových stopách rozvíjelo v novém centru plodné bádání, formovala se na staroslavné Sorbonně odlišná škola, rovněž zaměřená na studium českých dějin. A právě jí musíme v rámci této předmluvy věnovat náležitou pozornost. Victor-Lucien Tapié bude asi většině čtenářů mnohem méně povědomý než Ernest Denis. Z českého pohledu se to dá pochopit. Dělila je celá jedna generace a role, jež společnost přisuzovala historikům, se mezitím změnila. Navíc šlo o osobnosti v mnohém protikladné. Tapié pocházel z relativně konzervativních oblastí západní Francie – z okolí Nantes – a jako katolíkovi mu byl cizí Denisův antiklerikalimus. Orientoval se k politickému středu, vyznával jiné duchovní a politické hodnoty než Denis. Victor-Lucien Tapié12 (1900–1974) nikdy nezískal Denisovu politickou váhu, zato mu připadla výrazná úloha při obnově metod a cílů francouzské historické školy raného novověku. A pro nás je jistě důležité vědět, že nové impulsy a metodologické podněty vzešly ve Francii právě od badatele, jenž se po celý život specializoval na české dějiny 17. a 18. století, ale nebránil se ani pozoruhodným přesahům do středověku a hodnocení aktuálních událostí.

Victor-Lucien Tapié dostal příležitost projít vynikající školou. Krátce po vyhlášení samostatného Československa jej jako stážistu vyslali na Karlovu univerzitu, aby se naučil jazyk, navázal plodné kontakty a stal se všestranně kvalifikovaným odborníkem na české dějiny. První z jeho delších pobytů spadá do let 1920–1921, celoročně hostoval na pražské univerzitě ještě mezi lety 1933–1934, jinak k nám zajížděl velmi často – na přednášky, do knihoven a archivů, na setkání s četnými přáteli z řad českých historiků. Na prvním místě zde jmenujme Josefa Pekaře, kterému se cítil blízký lidsky i odborně a ke kterému po celý život choval hlubokou úctu.13 Tapié uměl po letech usilovného studia výborně česky, což mu otevřelo brány k poznání české historiografie z první ruky a hlavně k práci s prameny, jež zůstanou nepřístupné drtivé většině cizinců. Victora-Luciena Tapiého v mnohém ovlivnila Gollova škola, ale poctivě četl i ta díla české historické produkce, jež do ní nezapadala. Cílevědomě se snažil oprostit od apriorních soudů nacionalistické a politicky angažované historiografie 19. století, měl zvláštní pokoru vůči autentickým pramenům a dokázal je citlivě analyzovat.

Z pražského studia se zrodilo první větší dílo, jež Tapié publikoval, totiž jeho doktorská disertace La politique étrangère de la France et le début de la guerre de Trente Ans (Zahraniční politika Francie a začátek třicetileté války).14 Jedná se o přínosnou práci k jednomu z uzlových bodů diplomatických dějin 17. století. Victor-Lucien Tapié se zaměřil na období let 1616–1621, přičemž se pokusil rozkrýt složité diplomatické vztahy mezi Francií a územími v říši na počátku třicetileté války. Především prokázal, že navzdory předpokladům mnoha historiků neexistovala ve Francii příkrá opozice mezi prošpanělskou zbožnou stranou a dobrými Francouzi, kteří údajně zachovali věrnost mytické politice Jindřicha IV., založené na nepřátelství vůči Habsburkům. Už v tomto bodě výrazně přispěl ke studiu politických dějin Francie období vzestupu Richelieua k moci. Tapié ovšem také podrobně analyzoval složitou diplomatickou hru francouzské monarchie, která se především snažila udržet mír a zároveň zkřížit mocenské plány Španělska. Podporovala Ferdinanda Štýrského a na vzbouřené protestanty v Čechách pohlížela nevraživě, protože je pokládala za možné narušitele evropského míru, a obávala se tedy řetězových reakcí, jež mohly strhnout i francouzské hugenoty. Tapié položil důraz na pomoc, kterou Francie Ferdinandovi poskytla a jež podle něho svým dílem přispěla k výsledku české války. Pozornost věnoval také vývoji dobového veřejného mínění, což ve francouzské historiografii jeho doby nebylo tak běžné. Olivier Chaline na Tapiého výzkumy v mnohém navázal a některé teze jeho dnes již klasické monografie rozvinul v knize o bitvě na Bílé hoře, jež se právě dostává českým čtenářům do rukou.

Po únoru 1948 se Tapié jako uznávaný odborník na české dějiny ocitl ve složité situaci. Neváhal však věrně setrvat na svých principech a starých přátelstvích. Nový československý režim od počátku tvrdě kritizoval.15 Uzavřel si tím cesty k poctám oficiálních kruhů země, k níž cítil upřímnou náklonnost. Nepřestal však přemýšlet o českých dějinách. V souladu s tendencí poválečné historiografie se rozhodl zkoumat české země v rámci rozsáhlejšího středoevropského celku, a překonat tedy geografii národních hranic, v mnohém anachronickou. Dokázal dohlédnout za obzory povrchních dějin politiky a diplomacie, právem kritizovaných proudem Annales, a to hlavně v monografii, jež se dočkala velkého ohlasu u francouzských čtenářů: Monarchie et peuples du Danube (Monarchie a podunajské národy).16 Název knihy asi není nejšťastnější, už proto, že Dunaj českými zeměmi neprotéká. Ale Tapié si za tímto geografickým označením stál, i když mnohým připadalo a připadá neadekvátní, nebo dokonce provokativní. Snažil se totiž všestranně prostudovat a posléze charakterizovat osobitou civilizaci, jež byla habsburské monarchii vlastní. Takto pojatá historie předpokládala důkladnou znalost děl historiků českých a slovenských, rakouských, maďarských i dalších. Tapié byl vskutku jedním z mála, kdo měl ve Francii tak rozsáhlé jazykové znalosti, že byl schopen přečíst vše, a uchovával si o historiografii středoevropských národů pozoruhodný přehled. I přes svůj odstup ke komunistickému režimu znal a citoval nejnovější československou historickou produkci, pokládal také za samozřejmé seznámit se s hlavními sociálně-ekonomickými marxistickými postuláty.17 Obrovská erudice, opřená rovněž o znalost francouzských a obecněji západoevropských dějin raného novověku, mu umožnila definovat specifické rysy civilizace habsburské monarchie.

Právě díky důkladnému přemýšlení nad příbuzností a rozdílností předrevoluční Francie a habsburské monarchie vzniklo dílo, jež se stalo ve francouzské historiografii mezníkem. Jde o slavnou monografii Baroque et classicisme.18 Tapié byl vlastně mezi historiky jedním z průkopníků užívání termínu baroko v širším slova smyslu než úzce kunsthistorickém. Díky svůdnosti jeho analýz, známých ve Francii též mezi širšími čtenářskými vrstvami, se posléze tento termín rozšířil do té míry, že ho někteří autoři užívají poněkud svévolně. Nicméně právě specifické pojetí fenoménu baroka, přesahující úzce estetickou sféru, mu dovolilo vymezit, v čem vidí zvláštnosti civilizace habsburské monarchie přelomu 17. a 18. století. Protože tohoto neobyčejně vnímavého člověka upoutala krása barokních oltářů v Bretani, začal je jako historik důkladně studovat a nalezl styčné body jevů, jež znal ze střední Evropy, také ve Francii, ač tamní historikové nazývají tuto epochu „klasickou“.19

Z pokladnice bohaté bibliografie Victora-Luciena Tapiého bychom mohli ještě dlouho vyjímat drobné klenoty,20 vrhající na dějiny českých zemí pohled z nezvyklého úhlu. Není zde k tomu prostor, i když asi právě tím by se nejlépe zmapovalo historiografické podhoubí, do kterého kniha Oliviera Chalina zapouští hluboké kořeny. Význam Victora-Luciena Tapiého se ve francouzské historiografii navíc ani zdaleka neomezil na jeho spisy. Na Sorbonně v letech před květnovými událostmi roku 1968 platil za jednu z nepopiratelných autorit. Muselo jít o fascinující osobnost, na kterou se nezapomíná. Profesor středověkých dějin Bernard Guenée, který od stipendijního pobytu na Karlově univerzitě roku 1948 nikdy neztratil zájem o české dějiny, krátce před smrtí vyprávěl, jak se vždy těšíval na Tapiého přednášky. Odcházel z nich skoro dojatý a pokaždé litoval, že mu únorový zvrat zhatil studentský záměr specializovat se na dějiny českých zemí za vlády Lucemburků. A zcela nedávno se starší pán, vysoký činitel v oblasti finančnictví, s námi podělil o vzpomínky na obhajoby doktorských prací, jež profesor Tapié vedl. Vždy v sobotu ráno spěchal ze strohých sálů Státní administrativní školy do Latinské čtvrti k monumentální budově Sorbonny. Právě tam, v neorokokovém sále Louise Liarda, přezdobeném zlacením a dřevořezbami, byl velký profesor ve svém živlu. Vždy oblečený s vybranou elegancí, v drahé košili, s perlou v kravatě, s bohatou kšticí vlasů. Na všechny působil jako oduševnělý a výmluvný maestro, oslňující až neuvěřitelnými znalostmi. Jako kouzelným proutkem dokázal prý přenést posluchače od břehů Seiny až do komnat českých barokních zámků nebo do zákoutí jejich parků.21

Roku 1970 odešel Tapié do důchodu, na Sorbonně však dodnes zanechal nesmazatelnou stopu. Samozřejmě že nebyl ve svém oboru úplně osamocen, zároveň tam působil jako učitel například Roland Mousnier, autor bezesporu přínosných prací.22 Přejděme však ke druhé osobnosti, bez níž nelze pochopit Chalinovy práce obecně a knihu o Bílé hoře zvláště. Jde o profesora Jeana Bérengera (narozen 1934), který na univerzitu Paris IV-Sorbonne přešel roku 1990 z univerzity ve Štrasburku. Na první pohled se mohli Tapié a Bérenger jevit jako historikové protichůdní. Jejich pedagogické působení dělilo dvacet let. Ještě větší kontrast spočíval v jejich temperamentu. Ti z českých historiků, kteří se s profesorem Bérengerem setkali u příležitosti kongresů a kolokvií nebo jen za jeho častých pobytů na našich univerzitách, si to určitě uvědomují sami. Znají jeho usměvavou laskavost a mimořádnou úctu k pramenům, jež se snaží co nejcitlivěji interpretovat.

Jean Bérenger navíc vnesl do francouzského bádání o habsburské monarchii raného novověku téma, jež tu doposud stálo na samém okraji zájmu: vojenské dějiny. Začal se jim výrazněji věnovat v 70. letech minulého století, kdy tato specializace připadala mnohým ve Francii zaprášená, ne-li přímo mrtvá a hodná leda laických milovníků kostýmovaných rekonstrukcí dávných bojů a historického šermu. Nezapomeňme, že dějiny událostí obecně a velkých bitev zvláště byly doslova a do písmene černou ovcí první i druhé generace proudu Annales.

Posledních třicet let přineslo i v této oblasti posun tak výrazný, že dnes představují dějiny válek jeden ze základních směrů současné francouzské historiografie středověku a raného novověku. Obnovení či rozšíření zdánlivě staromilské domény našlo právě na „staré a dobré“ Sorbonně příznivé prostředí. Spolu s Bérengerem tam působila osobitá medievistická škola v čele s Philippem Contaminem,23 který pro oblast vojenských dějin vychoval řadu nástupců. Právě v odbornících na raný novověk našli tehdy historikové středověku rovnocenné partnery pro spolupráci nad problémy nahlížené v dlouhodobější perspektivě. Vedle Jeana Bérengera se ostatně na téže instituci uplatnila ještě neopominutelná osobnost Andrého Corvisiera.24

V doktorské disertaci,25 zaměřené na finance v habsburské monarchii za vlády Leopolda I., položil Jean Bérenger důraz na jeden ze základních problémů tohoto soustátí v 17. století. Většina tehdejších států sice znala přechodná období, kdy v pokladně chyběly peníze, ale v habsburské monarchii šlo o permanentní problém. Leopold dokázal být Ludvíkovi XIV. celkem úspěšným rivalem, ačkoli měl k dispozici mnohem menší finanční částky než francouzský král.

Každý historik ví, že zamyšlení nad státními financemi dovede badatele mimo jiné k problematice armády. Vždyť právě na války se v této době spotřebovalo nejvíc peněz. A Leopold řešil finanční nároky armády a zajišťoval její operace v Uhrách a na Rýně, aniž by měl k dispozici daň zvanou taille, která francouzským Bourbonům přinášela celkem pravidelné příjmy.

Význam Bérengerovy práce nespočívá jen ve vytříbeném stylu, ale především v základní otázce: jaký byl skutečný charakter Leopoldovy moci? Dá se opravdu v případě habsburské monarchie 17. století mluvit o absolutismu?26 Otázka financí dovoluje autorovi rozkrýt realitu habsburské monarchie: jedná se o moc sněmů, nemající obdoby v království Ludvíka XIV., a to ani tam, kde si, jako v Bretani, provinční stavy uchovaly, nebo dokonce znovu získaly vliv.

Tázání ohledně financování ozbrojených konfliktů přirozeně historika vede k válce jako takové. Jean Bérenger se proto obrátil ke studiu situace v Uhrách,27 tedy na permanentním válečném poli tehdejší habsburské monarchie. Tento zájem vyústil mimo jiné do edice stížností uherských zemských sněmů, zvaných Gravamina.28 V pozadí jeho výzkumů se stále rýsuje dvojjediný problém povahy monarchické moci a financování války. Intenzivní francouzské bádání o válce v raném novověku, představované mj. právě Bérengerem, navázalo na objevné práce Geoffreyho Parkera29 a na diskuse o „vojenské revoluci“,30 podnícené zvláště plukovníkem Jeanem Nouzillem (1927–2007), autorem záslužných studií o vojenské hranici v Uhrách.31 Válka se badatelům v tomto novém pohledu nejeví jako přehlídka hrdinských skutků; posuzují ji globálně a se zřetelem k praktickým stránkám organizace a financování. Inovace ve výzbroji a strategii nejsou stranou jejich zájmu, stávají se však součástí rozsáhlého celku problémů.

Bylo by zplošťující omezit dílo Jeana Bérengera jen na zmíněné práce, i když by mu samy o sobě zajistily pevné místo v dějinách francouzského dějepisectví. Jeho monografie Histoire de l’Empire des Habsbourg (1990)32 nabídla čtenářstvu za Rýnem fresku pozoruhodné šíře, protože vzala v potaz všechny tehdejší poznatky evropské historiografie o osmi stoletích vývoje monarchie.

Jean Bérenger ve své práci potvrdil to, co svého času předznamenal Victor-Lucien Tapié: historik habsburské monarchie 17. a 18. století musí dohlédnout za obzor stávajících státních hranic a rozvíjet mezinárodní spolupráci. To předpokládá důkladnou znalost mnoha jazyků. Právě historiografická linie jdoucí na Sorbonně od Tapiého přes Bérengera po Chalina ji vnímá jako závaznou. Francouzští badatelé si v této souvislosti uvědomovali a uvědomují, že musejí důkladně pronikat do národních historiografií všech nástupnických zemí. Pokládají to za nutný předpoklad globální historie, o niž v konečném důsledku usilují. Několik desetiletí trvající úsilí Jeana Bérengera zde souzní se snahami rakouských historiků o širokou mezinárodní spolupráci při přemýšlení nad prameny k dějinám mnoha národů střední Evropy. Z jeho úctyhodné publikační činnosti musíme ještě zmínit alespoň fundované biografie.33

Čtenář už jistě pochopil, kam směřujeme: když roku 2001 odešel Jean Bérenger do důchodu, zvolili na uvolněné místo profesora dějin raně novověké střední Evropy Oliviera Chalina. Mladý historik se tedy stal přirozeným pokračovatelem v tradici obou velkých předchůdců. Sám toto nástupnictví nechápe jen jako institucionální závazek, hlásí se i k jejich intelektuálnímu dědictví.

La bataille de la Montagne Blanche,34 jež se stala Chalinovou prací habilitační, vděčí za mnoho Tapiému i Bérengerovi: při četbě studií Victora-Luciena Tapiého pochopil, jak důležité je věnovat pozornost diplomatické úloze Francie i sociálnímu a uměleckému kontextu. Po Bérengerovi zdědil cit pro analýzu proměn financování státu a zájem o vojenskou problematiku, zkoumanou až do praktických detailů. Toto dvojí dědictví nebylo samo o sobě samozřejmostí. Prapůvodně totiž Oliviera Chalina nic nepředurčovalo k tomu, aby se stal odborníkem na střední Evropu obecně a na české země zvláště, navíc na jedné z nejprestižnějších francouzských univerzit.

Rádi bychom se zde proto vrátili proti proudu času k počátkům Chalinova směřování jakožto historika. Chápeme, že čtenář netrpělivě čeká, kdy už konečně přistoupíme k jádru věci a přestaneme s odbočkami. Zdá se nám však, že volíme právě tu nejvhodnější cestu k představení osobité monografie.

Olivier Chaline (nar. 1964), jako většina nejvýznamnějších francouzských historiků, uspěl roku 1984 v přijímacích testech na přísně selektivní École normale supérieure v Paříži. O pět let později splnil podmínky tzv. agrégation, konkurzu otevírajícího brány k vyučování na střední škole. Právě z řad nejúspěšnějších kandidátů si ve Francii vybírají vysokoškolské pedagogy. Posléze začal připravovat doktorskou práci pod vedením Jeana-Pierra Bardeta, jenž byl sám žákem slavného Pierra Chaunuho (1923 –2009), na École des hautes études en sciences sociales, proslulé metodologickými inovacemi. Zvolil si a priori klasické a pro tuto doktorandskou školu snad i netypické téma: biografii jednoho z členů provinčních parlamentů 18. století,35 konkrétně v Normandii, Jeana-Pierra Godarta, markýze de Belbeuf (1725–1811). Olivier Chaline dokázal zdánlivě tradiční tematiku přetvořit v monografii zcela originálního pojetí. Pokusil se rozplést vztah mezi rouenským hodnostářem a obyvatelstvem, jež spadalo pod jeho kompetenci. Dospěl tím k přesné charakteristice jeho sociální role, jež se ani zdaleka neomezila na problémy justice. Navíc rekonstruoval mentální obzor členů parlamentů v nejširším slova smyslu. Oproti historikům, kteří se soustředili na stát a na krále, zvolil vyváženější pohled na konkrétní politické postoje členů parlamentu. Ti ve své většině nebyli excitovanými radikály, za které je dosud pokládala historiografie, zaslepená latentním konfliktem mezi králem a parlamenty za Ludvíka XV., urychlujícím následnou cestu k revoluci za jeho vnuka. Členové rouenského parlamentu nezamýšleli otřást monarchistickým režimem a nechtěli ani do krajnosti zvyšovat vlastní moc. Navíc se panovníkova politika, je-li nahlížena pohledem parlamentů, jeví jako podstatně méně koherentní, než když se studuje pohledem královské rady. Jednorázové snahy královské moci o zvraty ve vzájemném poměru sil pobuřovaly celý parlament, pro který hrdost náležet k instituci pověřené justicí nebyla prázdným pojmem, historik však musí brát ohled i na chvíle slabosti ústřední královské moci. Olivier Chaline zkrátka prostřednictvím nového pojetí biografie dospěl k obnovení studia sociálního a mentálního obzoru francouzských parlamentů, ale také k přínosným postřehům o výkonu moci ve Francii 18. století.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

Blokování vojenských akcí

1620: Nepravděpodobná bitva

Zranitelnost

Velký strach

Prudkost bitvy vrcholí

Podmínky oprávnění k užití válečného násilí

Zásah, jenž byl jak rozhodující, tak neslýchaný

Otec Dominik mění pravidla hry

Otec Dominik a křížová výprava

Anhaltova osamocenost

V přítomnosti Boží

Zpráva

Prozřetelnost a hrdina

Nepopsatelná porážka

Boží znamení

Svatí patroni české země

Caramuel: zjištění pravých zázraků

Pokusy o kanonizaci Dominika od Ježíše a Marie

Římský triumf obrazu

Patrona Bavariae

Obrození památky Bílé hory