Bohové Olympu – Hádův chrám

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Rick Riordan

Bohové Olympu – Hádův chrám – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mým úžasným čtenářům:

za ten poslední nervák se omlouvám.

No, vlastně ani ne. HAHAHA.

Ale teď vážně – mám vás rád, lidi.

I

HAZEL

Při třetím útoku Hazel málem spolkla balvan.

Upírala právě zrak do mlhy, uvažovala, co je tak těžkého na tom, přeletět jedno pitomé pohoří, když se rozezněly poplašné zvony.

„Musíme doleva!“ zaječel Nico od předního stěžně létající lodi.

Leo vzadu u kormidla prudce trhl kolem. Argo II se stočilo doleva, vzdušná vesla se zařízla do mraků jako řady nožů.

Hazel udělala chybu, že vykoukla přes zábradlí. Řítilo se na ni cosi temného a kulatého. Napadlo ji: Proč se na nás žene měsíc? vyjekla a praštila sebou na palubu. Nad hlavou jí přeletěl obrovský kámen, dokonce tak těsně, že jí málem smetl vlasy z čela.

PRÁSK!

Přední stěžeň se zhroutil a plachty, ráhna i Nico popadali na palubu. Balvan velký jako menší náklaďák odfrčel zpátky do tmy, jako by tam měl ještě něco na práci.

„Nico!“ Hazel pospíchala k bratrovi, zatímco Leo vyrovnával loď.

„Nic mi není,“ zamumlal Nico a hrabal se zpod záhybů plátna.

Pomohla mu vstát a společně klopýtali k přídi. Tentokrát Hazel vyhlédla dolů opatrněji. Mračna se právě rozestoupila a odhalila vrcholek hory pod nimi: hrot černé skály vybíhající z mechově zelených svahů. Na tom vršku stál horský bůh – numina montanum, jak ho nazval Jason. Nebo po řecku ourae. Ale ať se těm tvorům říkalo jakkoli, byli prostě odporní.

Stejně jako ostatní, se kterými se střetli, měl i tenhle jednoduchou bílou tuniku a pod ní tmavou a drsnou kůži jako čedič. Měřil asi tak šest metrů a byl samý sval, s dlouhými bílými vousy, rozčepýřenými vlasy, v očích mu svítil šílený výraz jako bláznivému poustevníkovi. Zahřímal něco, čemu Hazel nerozuměla, ale lichotka to jistě nebyla. Holýma rukama vydloubl z hory další kus skály a začal z ní plácat kuličku.

Scéna zmizela v mlze, ale když horský bůh znovu zahřímal, odpověděl mu z dálky jiný a jejich hlasy se nesly ozvěnou údolími.

„Pitomí skalní bozi!“ křikl Leo od kormidla. „To je už potřetí, co musím měnit stožár! To si myslí, že rostou na stromech, nebo co?“

Nico se zamračil. „Stožáry jsou ze stromů.“

„To je fuk!“ Leo popadl jeden z ovladačů sestavených z konzole Nintendo Wii a škubl páčkou. V palubě se otevřely padací dveře a vyjelo z nich dělo z božského bronzu. Hazel si sotva stačila přikrýt uši, a už vypálilo do nebe tucet kovových koulí, za nimiž se táhla zelená ohnivá stopa. Vyrazily z nich výrůstky jako lopatky helikoptéry a odvířily do mlhy.

O chvíli později v horách zaduněla série explozí, následovaná vzteklým řevem horských bohů.

„Chachá!“ zaburácel Leo.

Po předcházejících dvou střetnutích Hazel bohužel tušila, že Leova nejnovější zbraň skalního boha jen rozběsnila.

Po jejich pravoboku zasvištěl vzduchem další balvan.

Nico vyjekl: „Odvez nás odsud!“

Leo zabručel něco nelichotivého na adresu boha, ale otočil kormidlem. Motory zahučely. Kouzelné lanoví a plachtoví se přitáhlo a loď se obrátila doleva. Argo II nabralo rychlost a dalo se na ústup na severozápad, stejně jako po celé uplynulé dva dny.

Hazel se neuvolnila, dokud se nedostali z hor. Mlha se rozptýlila. Ranní sluneční světlo pod nimi ozařovalo italskou krajinu – zvlněné zelené kopce a zlatá pole podobná těm v severní Kalifornii. Hazel málem připadalo, že se plaví domů do Tábora Jupiter.

To pomyšlení ji tížilo. Tábor Jupiter se stal jejím domovem jenom na devět měsíců, od té doby, co ji Nico přivedl zpátky z podsvětí. Ale scházel jí víc než rodný New Orleans a rozhodně víc než Aljaška, kde roku 1942 umřela.

Stýskalo se jí po lůžku v kasárnách Páté kohorty. Chybělo jí stolování v jídelně, kde větrní duchové posílali talíře vzduchem a legionáři vtipkovali o vojenských cvičeních. Ráda by se prošla po ulicích Nového Říma, vodila se za ruce s Frankem Zhangem. Chtěla by aspoň jednou zažít, jaké to je být normální holkou a mít opravdového, hodného a milého kluka.

A za všeho nejvíc se chtěla cítit v bezpečí. Už ji unavovalo věčně se děsit a strachovat.

Stála na zadní části paluby, Nico si vytahoval třísky stěžně z rukou a Leo mačkal tlačítka na lodní konzoli.

„No, to teda bylo hustý,“ zafuněl Leo. „Nemám vzbudit ostatní?“

Hazel by nejraději přisvědčila, ale zbytek posádky měl za sebou noční službu a zasloužil si odpočívat. Obrana lodi všechny vyčerpávala. Jako by nějaká římská nestvůra každých pár hodin usoudila, že Argo II vypadá jako chutné sousto.

Před několika týdny by Hazel nevěřila, že se dá prospat útok horského boha, ale teď chápala, že kamarádi v podpalubí klidně pochrupují. Kdykoli mohla sama zalehnout, spala jako v kómatu.

„Potřebují odpočívat,“ zavrtěla hlavou. „Musíme nějakou cestu vymyslet sami.“

„Hm.“ Leo se mračil na monitor. V potrhané pracovní košili a umaštěných džínách vypadal, jako by se právě porval s lokomotivou a prohrál.

Od chvíle, kdy se jejich kamarádi Percy a Annabeth zřítili do Tartaru, dřel skoro bez přestávky. Byl ještě vzteklejší a umíněnější než předtím.

Hazel o něj měla starost. Ale zároveň se jí i trochu ulevilo. Kdykoli se Leo usmál a zavtipkoval, strašně moc jí připomínal Sammyho, svého dědečka… Hazelina prvního kluka tehdy v roce 1942.

Sakra, proč musí mít tak komplikovaný život?

„Nějakou cestu,“ opakoval po ní Leo. „Ty o něčem víš?“

Na monitoru se mu rozzářila mapa Itálie. Středem země ve tvaru holínky se táhlo pohoří Apeniny. Zelená tečka Arga II blikala na západní straně, několik set kilometrů severně od Říma. Měla to být jednoduchá plavba. Potřebovali se dostat do řeckého Epiru a najít starý palác zvaný Hádův chrám (nebo Plutonův, jak mu říkali Římané – nebo podle Hazel chrám nejhoršího lajdáckého táty na světě).

Aby se dostali do Epiru, stačilo putovat přímo na východ – přes Apeniny a Jaderské moře. Jenomže to nešlo. Jakmile se pokusili překonat páteř Itálie, zaútočili na ně horští bohové.

Uplynulé dva dny pluli na sever, snažili se bezpečně proklouznout, ale nedařilo se. Numina montana byli synové Gaii, Hazeliny nejneoblíbenější bohyně. A tím pádem to byli tuze zarputilí nepřátelé. Argo II nemohlo plout tak vysoko, aby se jejich útokům vyhnulo, a ani se všemi svými obrannými systémy nedokázalo územím proniknout. Rozmlátili by ho na kusy.

„To je naše vina,“ povzdechla si Hazel. „Nikova a moje. Ti horští bohové nás cítí.“

Podívala se na nevlastního bratra. Od té doby, co ho zachránili před Giganty, se mu začala vracet síla, ale pořád byl zoufale hubený. Černá košile a džíny mu plandaly na kostnaté postavě. Dlouhé tmavé vlasy lemovaly vpadlé oči. Olivová pleť nabrala nezdravý zelenobílý odstín jako míza stromů.

Počítáno lidskými roky mu bylo sotva čtrnáct, jen o rok víc než Hazel, ale to nic neznamenalo. Stejně jako ona pocházel Nico di Angelo z jiné éry. Vyzařoval jakousi starou energii – melancholii, která vycházela z vědomí, že do moderního světa nepatří.

Hazel ho moc dlouho neznala, ale chápala jeho smutek, dokonce ho taky cítila. Hádovy děti (nebo Plutonovy – to je fuk) málokdy žily šťastný život. A podle toho, co jí Nico svěřil předchozí večer, jejich největší úkol nastane, teprve až se dostanou do Hádova chrámu. Zapřísahal ji, aby o tom nikomu neříkala.

Nico sevřel rukojeť svého meče ze styxského železa. „Zemní duchové nesnášejí děti z podsvětí. To je pravda. Zalézáme jim pod kůži – doslova. Ale já myslím, že numina by tuhle loď stejně vycítili. Vezeme Athénu Parthenónskou. Ta věc je jako kouzelný maják.“

Hazel se otřásla a pomyslela na obří sochu, která zabírala většinu nákladního prostoru. Obětovali toho moc, aby ji zachránili z jeskyně pod Římem. Jenže neměli tušení, co si s ní počít. Zatím k nim jedině lákala další nestvůry.

Leo přejel prstem po mapě Itálie. „Takže přes hory nemůžeme. Potíž je v tom, že se táhnou daleko do všech stran.“

„Co třeba nad moře,“ navrhla Hazel. „Obeplout Itálii z jihu.“

„To je dlouhá cesta,“ namítl Nico. „Navíc nemáme…“ Hlas mu selhal. „No, víte koho… Percyho, našeho mořského experta.“

To jméno zůstalo viset ve vzduchu jako blížící se bouřka.

Percy Jackson, syn Poseidóna… polobůh, kterého Hazel obdivovala asi nejvíc ze všech. Při výpravě na Aljašku jí mnohokrát zachránil život. Jenže když pak v Římě potřeboval Hazelinu pomoc, zklamala ho. Celá bezmocná se dívala, jak se s Annabeth řítí do propasti.

Hazel se zhluboka nadechla. Percy a Annabeth jsou naživu. Cítila to srdcem. Ještě pořád jim může pomoct, pokud se dostane do Hádova chrámu, jestli přežije úkol, před kterým ji Nico varoval…

„A co pokračovat dál na sever?“ zeptala se. „V těch horách musí být nějaká průrva nebo něco takového.“

Leo cosi kutil s bronzovou Archimédovou koulí, kterou instaloval na řídicí konzoli – se svou nejnovější a nejnebezpečnější hračkou. Hazel stačilo se na tu věc podívat a vyschlo jí v puse. Měla strach, že Leo na kouli navolí nějakou špatnou kombinaci a nešťastnou náhodou je všechny odpálí z paluby, vyhodí celou loď do povětří nebo promění Argo II v obří opékač topinek.

Naštěstí se to nestalo. Z koule se vysunula čočka a promítla nad konzoli trojrozměrný obraz Apenin.

„Já nevím.“ Leo zkoumal hologram. „Nevidím tam na severu nic, co by se hodilo. Ale líbí se mi to víc než se vracet na jih. Říma mám až po krk.“

Proti tomu nikdo nic nenamítal. S Římem neměli dobrou zkušenost.

„Každopádně,“ ozval se Nico, „musíme pospíchat. Každý den, co jsou Annabeth a Percy v Tartaru…“

Nemusel to ani doříct. Mohli jen doufat, že Percy a Annabeth přežijí a najdou bránu Smrti ze strany Tartaru. Pak, pokud se ovšem Argo II dostane k Hádovu chrámu, se jim možná povede otevřít bránu ze smrtelné strany, zachránit kamarády a uzavřít ten průchod, zabránit Gaiiným silám znovu a znovu ožívat ve světě smrtelníků.

Jasně… na tom plánu se nic nemůže pokazit.

Nico se zakabonil na italskou krajinu pod nimi. „Možná by to chtělo probudit ostatní. To rozhodnutí se týká nás všech.“

„Ne,“ zavrhla to Hazel. „Nějaké řešení najdeme.“

Sama nevěděla, proč je o tom tak přesvědčená, ale od opuštění Říma posádka nějak ztrácela soudržnost. Zrovna se začínali učit pracovat jako tým, a pak šup… a jejich dva nejdůležitější členové spadli do Tartaru. Percyho brali jako oporu, dodával jim sebedůvěru, když pluli přes Atlantik a do Středozemního moře. A Annabeth – ta byla vlastně vedoucí výpravy. Úplně sama zachránila Athénu Parthenónskou. Byla z nich sedmi nejchytřejší, na všechno znala odpověď.

Kdyby Hazel budila celou posádku při každém problému, zas by se jenom hádali a čím dál víc by ztráceli naději.

Musí se snažit, aby na ni Percy s Annabeth byli pyšní. Musí převzít iniciativu. Nechtělo se jí věřit, že má v této výpravě jen roli, před níž ji Nico varoval – odstranit překážku, která na ně čeká v Hádově chrámu. Zahnala tu myšlenku.

„Musíme na něco přijít,“ naléhala. „Najít jinou cestu přes hory nebo vymyslet, jak se schovat před horskými bohy.“

Nico si povzdechl. „Být sám, tak cestuju stíny. Ale s celou lodí by to nešlo. A upřímně, ani nevím, jestli mám ještě sílu přepravovat i jenom sebe.“

„Třeba by pomohla nějaká kamufláž,“ uvažoval Leo. „Co takhle udělat kouřovou clonu, co nás schová v mracích…“ Ale neznělo to moc optimisticky.

Hazel se dívala dolů na zvlněnou zemědělskou krajinu a myslela na to, co leží pod ní – říše jejího otce, vládce podsvětí. Setkala se s Plutonem jenom jednou, a tehdy jí vůbec nedošlo, kdo to je. Rozhodně od něj nikdy nečekala pomoc – když byla naživu poprvé, coby duch v podsvětí ani když ji Nico přivedl zpátky do světa živých.

Otcův sluha Thanatos, bůh smrti, naznačil, že je to od Plutona možná laskavost, že si Hazel nevšímá. Koneckonců, neměla by být naživu. Kdyby ji zaznamenal, možná by ji musel vrátit do říše mrtvých.

A to znamenalo, že obracet se na Plutona s prosbou o pomoc není radno. A přece…

Prosím, otče, přistihla se, jak žebrá. Já musím najít cestu do té svatyně v Řecku, do Hádova chrámu. Jestli jsi tam dole, ukaž mi, co mám dělat.

Vzadu na obzoru ji upoutal jakýsi pohyb – něco malého a béžového se šílenou rychlostí hnalo po polích a nechávalo za sebou kondenzační stopu jako letadlo.

Hazel nevěřila vlastním očím. Netroufala si doufat, ale musel to být… „Arion.“

„Co?“ nechápal Nico.

Leo šťastně zavýskl, zatímco se kotouč prachu blížil. „To je její kůň, člověče! O celou tuhle legraci jsi přišel. Viděli jsme ho naposled v Kansasu!“

Hazel se poprvé za několik dní rozesmála. Bylo to moc příjemné, vidět zas starého kamaráda.

Asi míli na sever ta malá béžová tečka obkroužila kopec a zastavila se na vršku. Byla stěží k rozeznání, ale když se kůň vzepjal na zadních a zařehtal, donesl se ten zvuk až k Argu II. Hazel nepochybovala – je to Arion.

„Musíme k němu,“ vyhrkla. „Přišel nám na pomoc.“

„Jo, jasně.“ Leo se poškrábal na hlavě. „Jenomže, no, domluvili jsme se, že už nebudeme přistávat na zemi, pamatuješ? Víš, když nás chce Gaia zničit a tak.“

„Jenom mě dostaň blíž a já slezu po provazovém žebříku.“ Hazel bušilo srdce. „Myslím, že mi chce Arion něco říct.“

II

HAZEL

Hazel ještě nikdy nebyla tak šťastná. No, možná tehdy večer na oslavě vítězství v Táboře Jupiter, když dala poprvé pusu Frankovi… ale tohle bylo hned za tím.

Jakmile slezla na zem, rozběhla se k Arionovi a vrhla se mu kolem krku. „Stýskalo se mi!“ Přitiskla koni tvář na teplý bok vonící po mořské soli a jablkách. „Kdes byl?“

Arion zařehtal. Hazel litovala, že neumí koňštinu jako Percy, ale smysl pochopila. Arion zněl netrpělivě, jako by říkal: Není čas na nostalgii, holka! Pojďme!

„Chceš, abych s tebou někam jela?“ hádala.

Arion pokýval hlavou a zatančil na místě. Tmavě hnědé oči se mu netrpělivě leskly.

Hazel se pořád nechtělo věřit, že je vážně tady. Uměl běhat po každém povrchu, dokonce i po moři. Ale bála se, že do antických zemí s nimi nepůjde – Středomoří bylo pro polobohy a jejich spojence moc nebezpečné.

Nedorazil by, kdyby ho Hazel doopravdy nepotřebovala. A vypadal tak nervózní… Když něco tolik lekalo neohroženého koně, pak by se toho měla Hazel přímo děsit.

Jenže ona byla naopak radostí bez sebe. Už ji unavovalo trpět mořskou nemocí a leteckou nemocí. Na palubě Arga II se cítila užitečná asi jako bedna se zátěží. Byla ráda, že se zas dostala na pevnou zem, i když to bylo Gaiino teritorium. Měla chuť si zajezdit.

„Hazel!“ zavolal Nico z lodi. „Co se děje?“

„Všechno v pořádku.“ Sklonila se a vytáhla ze země zlatý valoun. Tuhle schopnost už docela zvládala. Drahokamy kolem ní nevyskakovaly náhodně a vylovit zlato byla hračka.

Nakrmila Ariona valounem… jeho oblíbenou dobrotou. Pak se usmála nahoru na Nika a Lea, kteří ji pozorovali z výšky asi třiceti metrů. „Arion mě chce někam odvézt.“

Ti dva si vyměnili nervózní pohled.

„Hm…“ Leo ukázal na sever. „Řekni mi, prosím, že tě nepoveze do toho?“

Hazel se tak soustředila na Ariona, že si ničeho nevšimla. Asi míli od nich se na hřebeni nejbližšího kopce sbírala bouře nad starými kamennými rozvalinami – možná to byly pozůstatky římského chrámu nebo pevnosti. Nálevkovitý mrak se plazil z nebe ke kopci jako černý inkoustový prst.

Hazel vyschlo v puse. Podívala se na Ariona. „Chceš jet tam?“

Arion zaržál, jako by chtěl říct: No jasně!

No prima… Hazel žádala otce o pomoc. Má to snad být jeho odpověď?

Doufala, že ano, ale vycítila, že v té bouři má prsty ještě něco jiného… něco temného, mocného a možná ne zrovna přátelského.

Table of Contents

I HAZEL

II HAZEL