Miroslav Vaněk,

Lenka Krátká, editoři

PŘÍBĚHY

(NE)OBYČEJNÝCH PROFESÍ

Česká společnost v období tzv. normalizace a transformace

UNIVERZITA KARLOVA V PRAZE

NAKLADATELSTVÍ KAROLINUM 2014

PŘÍBĚHY (NE)OBYČEJNÝCH PROFESÍ

Česká společnost v období

tzv. normalizace a transformace

prof. PaedDr. et Mgr. Miroslav Vaněk, Ph.D.

Mgr. et Mgr. Lenka Krátká, eds.,

a kolektiv autorů

Recenzenti:

doc. PhDr. Bohumil Jiroušek, Dr.

PhDr. Pavel Urbášek

Autoři:

Hana Bortlová-Vondráková, Jiří Hlaváček, Pavel Mücke, Miroslav Vaněk, Lenka Krátká, Radek Diestler, Přemysl Houda, Martin Franc, Petra Schindler-Wisten, Lukáš Valeš

Vydala Univerzita Karlova v Praze

Nakladatelství Karolinum, 2014

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Lenka Ščerbaničová

Obálka Jan Šerých

Vydání první

© Univerzita Karlova v Praze, 2014

© Miroslav Vaněk, Lenka Krátká (eds.), a kolektiv autorů, 2014

Kniha vyšla díky podpoře Grantové agentury České republiky: grant č. P410/11/1352 Česká společnost v období tzv. normalizace a transformace: životopisná vyprávění.

ISBN 978-80-246-2813-4

ISBN 978-80-246-2828-8 (pdf)

ISBN 978-80-246-2893-6 (epub)

ISBN 978-80-246-2894-3 (mobi)

ÚVOD, ANEB PROČ NÁS STÁLE ZAJÍMAJÍ ŽIVOTNÍ PŘÍBĚHY

Miroslav Vaněk, Lenka Krátká

Předkládaná kolektivní monografie volně navazuje na zatím poslední publikaci z dílny Centra orální historie Ústavu pro soudobé dějiny Obyčejní lidé… ?!1 Po pěti letech, bohatší o nové zkušenosti a především o mnoho nových rozhovorů, se tým Centra orální historie vrací a prostřednictvím studií deseti autorů a autorek nabízí jakési „volné pokračování“ životních příběhů „obyčejných lidí“. Tuto návaznost a obsahovou spřízněnost naznačuje i podobný titul: Příběhy (ne)obyčejných profesí.

Stejně jako v Obyčejných lidech dáváme i v současných studiích prostor především těm profesním skupinám, které nepatřily k hlavním figurám historické šachové partie (za jaké jsou považováni zejména představitelé moci či naopak opozice, disentu). Jednotlivce tvořící širší kolektivy totiž nelze jednoduše označit za pouhé komparsisty nebo pěšáky přihlížející velké dějinné bitvě. Nejde totiž o bitvu samotnou, ale o to, jak se linie rozličných figur formovaly dávno před partií, a také o to, jak se šachovnice a lidé (pěšáci i silné figury) proměnili, když bylo „po zápase“. Jak se zachovali vítězové? Jak poražení? (nemáme teď, na rozdíl od knihy Vítězové? Poražení?2, na mysli velké „vítěze“ a velké „poražené“, ale jen ty „obyčejné“). Kdo z nich, když se „prach usadil“, pokračoval dál po své před lety započaté cestě? Kdo přešel do tábora vítězů a kdo se naopak ocitl, aniž by to čekal, mimo hru? A jak toto zápolení vnímali a vnímají ti, kteří se ani dříve, stejně jako dnes veřejného dění aktivně neúčastní? To jsou základní otázky, jež si stále klademe.

Jsme si vědomi toho, že dějiny vedle objektivní snahy (re)konstruovat minulost tak, „jak se odehrála“, mají také svůj aktuální rozměr. Od nejstarších dob plní historie také poslání stmelovat určité kolektivy (například národy či společnosti) a dodávat historické argumenty pro uznání (či naopak zpochybnění) legitimity států a politických uskupení doby současné i minulé. Pro tento aspekt používají společenské a humanitní vědy celou řadu termínů, od permanentního „vyrovnávání se s minulostí“ přes „politiku paměti a dějin“ až po „dějinotvornou paměť“ či „pamětitvorné dějiny“. Zvláště při studiu soudobých dějin, které jsou ze své podstaty mimo jiné vnímány také jako „dějiny žijících svědků“ a „epocha dobových aktérů“, je tento aspekt „živých a žhavých“ debat o nedávné minulosti více než patrný.

Letošní výročí dá jistě příležitost a prostor mnoha zamyšlením a rozličným interpretacím toho, co se před čtvrtstoletím onoho památného 17. listopadu roku 1989 vlastně stalo. Co se dělo v naší společnosti, že pohár trpělivosti s režimem, který zde měl panovat na „věky věků“, najednou přetekl? Zcela jistě nás při vzpomínání na sametovou revoluci čekají diskuse, „co by bylo, kdyby“. Zajímavé budou také polemiky týkající se nejen předpokladů převratných historických událostí, ale především žité přítomnosti v nabyté svobodě. Otázek jsou stovky. Ty zásadní mohou znít třeba takto: Jak jsme si podle některých s „vybojovanou“, podle jiných s „darovanou“ nebo „vysezenou“ svobodou poradili my sami? Jak nás doba minulá poučila? Na co jsme za posledních dvacet pět let hrdi a na co bychom raději zapomněli a čeho se pro příště vyvarovali? Odpovědi na tyto otázky se snaží přinášet publikované studie. Jsou tak více než pohledem na sametovou revoluci – jsou autorskou reflexí zkoumaných skupin v období posledních zhruba padesáti let rozdělených na dvě přibližně stejné poloviny. A dělící linii příběhů představuje – což není nijak překvapivé – právě rok 1989.

Revoluce hlásá diskontinuitu velké historie; proniká i do malých historií a z toho pro jejich subjekty plyne hrozba stigmatizace. Narátoři a narátorky se dostávají pod společenský, ale pochopitelně i lidský tlak, aby se pokusili vyprávět svůj životní příběh jako určitou historii úspěchu. Včerejší selhání mohou být dnes jimi samotnými považována za neveřejná (nezveřejnitelná?) svědectví, a tak mnozí mlčí nebo mlží, naopak jiní i sebemenší odpor proti moci vynášejí s pompou jako trumfové eso. Někomu takové příběhy mohou připadat falešné, jiným dokonce protivné. Pro některé narátory je naopak složité, aby sdělením svých – vnitřně pravdivých příběhů – o sobě nepodávali obraz pověstné korouhvičky, která se otáčí vždy s větrem, nebo naopak dinosaura, tedy milovníka starých pořádků.

Domníváme se, že soudobé dějiny jako obor v posledních letech učinily příznivý obrat v akcentování výzkumu „obyčejných lidí“ nebo „obyčejných profesí“. V souladu s vyspělými historiografiemi se posouváme i v pochopení výzkumu dějin každodennosti. V poslední době je však stále patrnější, že pouhý schematicky černobílý příběh „totality“ s důsledně binárním pojetím reality (například „zlý režim“ versus „hodná“, protože „utlačovaná“ společnost; „propaganda“ a „represe“ versus „opozice“ a „odpor“ nebo dokonce „odboj“; „lež“ vs. „pravda“; „korupce“ vs. „morálka“; „komunisté“ vs. „nekomunisté“; „pachatelé“ vs. „oběti“) již není v důsledku charakteru proměn politických a sociálních konfliktů udržitelný. Navzdory víře v takřka samovolné prosazení západních hodnot a tržních mechanismů v postkomunistickém světě byla střední a východní Evropa během devadesátých let 20. století postižena doslova přívalem krizí a konfliktů všeho druhu. Brzký rozpad postsocialistického „pohádkového příběhu se šťastným koncem“, kdy Dobro zvítězilo a Zlo bylo potrestáno, si vyžádal korektivy i v bádání o soudobých dějinách. Dnes je více než zřejmé, že s odstupem času je třeba přistoupit k dějinám mnohem vyváženějším způsobem. Nejen proto, že nás dnes zajímají jiné otázky než před pětadvaceti lety. Ale i proto, že přicházejí otázky nové, doposud nepoložené, tudíž nezodpovězené (zejména ty spojené s obdobím transformace).

Reflektujeme-li změny v historiografických přístupech, k nimž v posledních letech došlo, je dobré upozornit také na změny, které podstoupil autorský kolektiv. I to je informace pro projekty vycházející z metody orální historie relevantní: jak víme, tazatelé a tazatelky svou osobností, přístupem a dotazováním se pramen vzniklý rozhovorem chtě nechtě ovlivní. Co je tedy v našem týmu nového? Asi zůstává při starém, že jej netvoří pouze historici, ale je rozkročen i do jiných oborů, především antropologie a politologie. V platnosti je i regionální rozmanitost, která pomohla rozprostřít výzkum do všech regionů Čech a Moravy. Od časů minulých se tým „omladil“ a mírně obměnil. Deseti autorkám a autorům je dnes průměrných 37 let (v průměru jim tedy v roce 1989 bylo dvanáct); v jejich práci se tak mísí pohled „historicko-pamětnický“ s přístupem vlastní polistopadovou pamětí nepoznamenaným. Tím nemáme na mysli, že by se vzájemně jakkoliv vylučovala „dvojrole“ pamětník-historik. I v tom je obor soudobých dějin stále specifický. V tomto projektu výzkumný tým již nemusel obhajovat využití orální historie, ale pouze řešil, jak disciplínu lépe přizpůsobit daným tématům, jak lépe vést rozhovory a jak analyzovat získaná data v komparaci s dalšími relevantními prameny (zejména archivními, ale i prameny populární kultury) a v neposlední řadě jak dostát zásadám etiky. O tom všem jsou následující studie.

Jejich cílem není rozlišovat či označovat některé profese za ne-obyčejné a jiné za obyčejné – ve vzpomínkách těch, kdo se jednotlivým povoláním věnovali, budou v určitém ohledu tyto profese vždy neobyčejné. Stejně jako je neobyčejný a mnohotvárný život každého muže a každé ženy, ať již se o nich v knize píše, či nikoliv. Každá profese představuje určitý způsob, jak zabezpečit potřeby své, případně potřeby svých nejbližších. Ovšem v případě, že k možnosti vydělat si peníze na „slušné živobytí“ přibyde ještě pocit naplnění či smysluplnosti práce, můžeme skutečně hovořit o profesích „neobyčejných“. Dlužno dodat, že drtivá většina těch, jejichž životní (a profesní) příběhy jsou v knize zastoupeny, měla to štěstí, že v tomto smyslu skutečně pracovala v neobyčejných profesích, byť by se jejich práce na první pohled mohla zdát obyčejná, jako třeba v případě prodavačky či zemědělce.

Při výběru studie, která bude uvozovat celou knihu, v dané souvislosti naše jednoznačná volba padla na skupinu hasičů. Nejen z toho důvodu, že je povolání hasiče spojeno s nebezpečím, tedy něčím atraktivním (pokud toto nebezpečí neohrožuje nás samé), ale i proto, že hasičská práce je také posláním (a může být i koníčkem). Postava hasiče tak v sobě spojuje hlavní atributy v podstatě všech ostatních profesních skupin, o nichž se v knize pojednává: kromě práce jako způsobu obživy u některých profesí převažuje pocit poslání (například u zdravotních sester), u jiných pocit, že činnost, která přináší obživu, je také koníčkem či zábavou (například u lidí výtvarných profesí).

Ale vraťme se k hasičům. Hana Bortlová-Vondráková se v textu, jehož název „Co jste, hasiči, co jste dělali…“ si vypůjčila z jedné české lidové písně, zabývá proměnami, kterými prošlo hasičské povolání v posledních 40–50 letech. Pozornost věnuje jak proměnám pracovní každodennosti, tak obecným tendencím určujícím výkon povolání v době tzv. normalizace a transformace (pracovním a platovým podmínkám, materiálnímu zázemí atd.). Zároveň se zamýšlí nad tím, jak příslušníky dané profesní skupiny vnímala tehdejší veřejnost. V neposlední řadě si klade otázku, jaký vliv na tuto silovou složku měly normalizační politické události a politika obecně. Odpovědi na tyto otázky nalezne čtenář či čtenářka v textu. Zde možná uveďme hlavní závěr autorky, že hasičská profese zůstává v podstatě stále stejná bez ohledu na politický či ekonomický systém, v jehož rámci je vykonávána – pomoc druhému, záchrana lidského života.

„Příběh o hasičích“ zároveň otevírá téma profesních zkušeností příslušníků tzv. silových složek, které kromě hasičů zastupují studie o armádě a policii. Text Jiřího Hlaváčka („Copak je to za vojáka“) přibližuje problematiku každodenního života příslušníků Československé lidové armády v období tzv. normalizace a transformace. Studie se zaměřuje zejména na tři hlavní tematické okruhy: klady a zápory vojenského povolání, roli politiky a ideologie v normalizační armádě a změny, k nimž došlo v armádě po roce 1989 v rámci procesu demokratizace ozbrojených sil. Z rozhovorů je patrné, že narátoři chápou vojenskou profesi v dvojí rovině jakési „základny“ a „nadstavby“. Na jedné straně představuje „voják“ běžné povolání, což znamená, že v kontextu vyprávění o každodenním životě má vojenská profese své typické klady i zápory, čímž se nijak neliší od jakéhokoliv jiného (civilního) zaměstnání. Na straně druhé je však vojenské povolání považováno za svým způsobem „elitní“ záležitost představující zvláštní druh poslání, jehož nezbytnou podmínkou je ochota bránit vlast, respektive obyvatele Československa (České republiky), před vnějším nepřítelem i za cenu vlastního života.

Pojednání o silových složkách uzavírá studie „Jménem zákona!“ Pavla Mückeho, v níž autor nabízí pohled na životní příběhy příslušníků policejních sborů předlistopadového a polistopadového období (Sbor národní bezpečnosti, Policie České republiky), a to na pozadí dobových událostí a procesů. Mezi klíčová interpretační témata jeho práce patří zejména zamyšlení nad problematikou paměti a vnímání jednotlivých generací, dále téma cesty dotyčných narátorů do řad policejních složek, nastínění specifik služby a konečně stěžejní otázka vztahu ke státu, veřejné sféře a politickému režimu.

Po skupině tzv. silových složek v pravém smyslu slova nabízíme v další části knihy čtenářům a čtenářkám skupinu „silových“ složek v přeneseném významu. Hovoříme zde o skupině manažerů, řečeno dnešním jazykem, tedy o profesích, jež s sebou nesou určitou moc (podle postavení ve služební hierarchii větší či menší). Dříve to byli lidé ve funkcích ředitel, generální ředitel, případně – o úroveň níže – náměstek. V knize jsou zastoupeni manažeři řídící podniky rozeseté napříč republikou, ale i manažeři a vedoucí pracovníci bývalých monopolních podniků zahraničního obchodu, kteří se snažili výrobky těch prvních manažerů (podniků, jež tito řídili) uplatnit na zahraničních trzích.

O první skupině, tedy manažerech tuzemských podniků, píše Miroslav Vaněk („Jak jsme budovali socialismus a potom kapitalismus, tak jste to myslel?“). Autor přibližuje mentalitu, chování a rozhodování předlistopadových hospodářských elit, které se po roce 1989 poměrně úspěšně transformovaly v manažery „západního střihu“ a nastupovaly do ekonomických pozic, tentokrát v podmínkách tržního hospodářství. Vedle postižení jednotlivých lidských osudů je při analýze a interpretaci životních příběhů této profesní skupiny pozornost věnována také profesionální dráze představitelů dřívější hospodářské moci. Zde především v souvislosti s akcentem na sdělované části příběhů o motivacích, které dovedly narátory do pozic ředitelů, a jejich odborná a politická „způsobilost“ pro výkon manažerské profese. Dále se autor soustřeďuje na vzpomínky vedoucích pracovníků a jejich tehdejší vztah s komunistickou stranou (v rámci závodu, okresu, kraje, státu), respektive jejich hodnocení způsobů řízení ekonomických subjektů v podmínkách státního socialismu. Studie zprostředkovává také názory politických elit na specifický typ československé přestavby v oblasti hospodářství konce osmdesátých let i na klikaté cesty a uplatnění (staro)nových manažerů v období ekonomické transformace.

O druhé skupině manažerů, o těch pracujících v podnicích zahraničního obchodu, píše Lenka Krátká ve studii „Z Prahy až na konec světa“ (název vystihuje jedno z hlavních „lákadel“ profese před rokem 1989, tedy možnost cestování). Problematika zaměstnání v této oblasti (skupina narátorů reprezentuje střední a vyšší management monopolních organizací zahraničního obchodu) je sledována v pomyslné časové ose – od odborného vzdělání narátorů přes jejich první zaměstnání v podniku zahraničního obchodu, pracovní pobyty v zahraničí a kariérní postup až téměř do současnosti, zde s akcentem na možnosti uplatnění po roce 1989. Tematizována jsou i jistá privilegia spojená s prací v zahraničním obchodě před rokem 1989, především již zmíněná možnost cestovat, dále s cestováním spojené možnosti získat zahraniční měnu, opatřit si spotřební zboží, kosmetiku, oděvy (zboží v té době v Československu nedostatkové, tedy představující i určitou míru luxusu). V závěru studie je reflektováno období po roce 1989, kdy vzdělání a kvalifikace těchto mužů, ale i jejich zkušenosti z obchodů se zahraničím a kontakty, vytvářely dobré „startovní“ podmínky pro pomyslnou druhou část jejich profesního života, v níž všichni velmi dobře uspěli.

Zcela jinou oblast managementu zpracovává Radek Diestler – zabývá se proměnami agentáže a managementu české populární hudby („Pro pár špinavejch zlaťáků, pro falešnou slávu“). Hlavní postavou textu je manažer, postava, jejíž existenci státně reglementovaný zprostředkovatelský systém v oblasti zábavné hudby nepřipouštěl, ale více či méně toleroval. Autor zkoumá vznik figury manažera a producenta, pokusy o vytvoření prvních produkčních týmů podobných těm, které fungovaly v angloamerické pop music. Dále se zaměřuje na úlohu hudebních klubů šedesátých let a roli jejich odchovanců v období uvolnění a vzniku krátce fungujících nestátních agentur na přelomu šedesátých a sedmdesátých let. Autor popisuje strategie používané v úsilí o zaštítění role manažera v normalizační pop music a různé podoby managementu v tomto období – od vůdců klanů soustředěných kolem špiček tehdejší populární hudby až po „pěšáky“ v hudebních klubech. V závěru sleduje proměnu české pop music a zejména její produkční a manažerské složky v prvních letech po roce 1989.

Oblast kultury, i když odlišného žánru, technik a často i úrovně dále zpracovává Lenka Krátká. Ve studii „Chránit si své tužky a štětce“ nabízí interpretaci životních příběhů mužů a žen výtvarných profesí (malířství, užitá grafika, fotografie, sochařství). Autorka ukazuje mechanismus institucionálních omezení výtvarné tvorby na straně jedné a osobní příběhy výtvarníků a výtvarnic na straně druhé. Snaží se najít odpověď na otázku, jak se před rokem 1989 dvě protichůdné tendence (potřeba svobody vs. potřeba kontroly ze strany vládnoucího režimu) promítaly v životech a tvorbě narátorů a narátorek, výtvarníků obecně. V závěru pak nabízí pohled na to, jak z hlediska své profese i svého života tyto kreativní osobnosti vnímají změny související s transformací společnosti po roce 1989. Jedním ze závěrů její interpretační práce o období transformace je zjištění, že (zjednodušeně řečeno) jeden druh omezení (institucionální, cenzurní před rokem 1989) nahrazuje dnes jiný druh omezení, a tím je trh, peníze.

Od „umění“ se pak posuneme k prostředí prozaičtějšímu – k prostorám českých hospod, a to v textu Přemysla Houdy „Socialistické pohostinství: ideál veřejného stravování zdevastován praxí“. V rámci zprostředkování příběhů „své“ profesní skupiny (lidé pracující v pohostinství) se autor podrobněji zabývá problémem feminizace oboru, okrádáním hostů i státu, konfliktem (zjevným i skrytým) mezi proklamovanou teorií a praxí socialistického pohostinství v čase tzv. normalizace v Československu. Dále se věnuje tématu dopadů přestavby (perestrojky) na svět socialistického stravování. Autor dochází k závěru, že na konci osmdesátých let nenaplněná vize socialistického stravování požrala sebe samu. I na veřejných místech představitelé moci opakovaně popírali původní ideál socialistického restauratérství: vize stejné kvality služeb ve státem pevně řízené restauraci byla – alespoň verbálně – zcela opuštěna. Po roce 1989, nejpozději v polovině let devadesátých, pak podle tvrzení narátorů pohostinství přestává být „výnosným podnikem“ a stalo se „obyčejnou“ a nikterak lákavou profesí.

Jednou z charakteristik českého pohostinství byla i skutečnost, že se jednalo o „svět žen“, v oboru pohostinství především žen v servisních, podřadných profesích. Autor tak otevírá pomyslnou část studií o tzv. ženských oborech, tedy těch, v nichž byla převaha zaměstnaných žen – vedle pohostinství jsou to zejména prodavačky. O tom, že i v tomto oboru pracovaly ženy především v nižších, servisních pozicích, ale i o jiných tématech ze života „Žen za pultem“ vypráví ve stejnojmenném příspěvku Martin Franc. Po úvodním načrtnutí širokého rozpětí profese a jejího sociálního zázemí autor analyzuje několik dílčích problémových okruhů. Prvním je již zmiňovaná silná feminizace oboru. Dále je zpracováno téma vztahů na pracovišti, a to jak ke kolegyním/kolegům, tak k nadřízeným. Zde se ukázaly četné třecí plochy s nadřízenými, které souvisely mimo jiné i se zapojením především části vedoucích pracovníků do systému šedé ekonomiky. Následující pasáže textu se věnují mimořádně důležité problematice vztahů prodavaček k zákazníkům. Sledována je například otázka, nakolik samotné prodavačky vnímaly napětí v obchodech (spojené s nedostatkovou ekonomikou) a do jaké míry plnily úlohu organizátorek konzumu. Pokud jde o dobu transformace, dramatické změny ve struktuře maloobchodu i ve způsobech prodeje, k nimž po listopadu 1989 došlo, se na postavení narátorek projevily jen částečně. Vzhledem ke svým zkušenostem a profesním kvalitám si sice většinou uhájily pracovní místo, i když propouštění bývalo skutečně masové, nedošlo však ke změně jejich statusu ze zaměstnance na zaměstnavatele.

Trojici „ženských“ studií završuje Petra Schindler-Wisten vyprávěním o zdravotních sestrách, pro něž si, podobně jako Jiří Hlaváček, vypůjčila název z dobového filmového díla – „Pozor vizita!“. Autorka se zajímá o to, jaké byly předpoklady pro vykonávání profese, jak se odvíjel každodenní profesní život zdravotních sester a jak toto povolání vnímala společnost. Tematizuje nevýhody profese (fyzická a psychická náročnost, nízké finanční ohodnocení, vysoká odpovědnost, noční směny či riziko infekce a nákazy), ale zamýšlí se i nad „lidským“ rozměrem tohoto povolání. V další části autorka reflektuje změny v práci zdravotní sestry, které nastaly s příchodem transformace. V obecné rovině pak dochází k závěru, že přes radikální změny, jež se do zdravotnictví promítly s objevem nových medicínských poznatků a technickým pokrokem, je práce zdravotní sestry v základě stejná – péče o druhé, záchrana lidského života. Nejen v tom lze nalézt paralely mezi povoláním zdravotních sester a v úvodu zmiňovaných hasičů. Věříme, že vnímavý čtenář či čtenářka tyto (i jiné) paralely mezi jednotlivými profesními skupinami nepřehlédnou.

Na úplný závěr, jako pomyslný „návrat k půdě“ či „návrat ke kořenům“ je v knize zařazena studie „Životní příběhy českých zemědělců“ Lukáše Valeše. Autor se zde snaží nejen o zachycení osobních prožitků lidí pracujících v zemědělství, ale i o zmapování obecných tendencí vývoje českého zemědělství. To po druhé světové válce prošlo hned několika revolučními zvraty, jež lze shrnout do sousloví – ze soukromého do družstva a zase zpět. Studie se pomocí Rokkanovy teorie štěpných linií snaží rovněž o teoretické zdůvodnění napětí mezi městem a venkovem, které se plně projevilo jak v násilné kolektivizaci v padesátých letech, tak v nařízené (a nepovedené) transformaci českého agrárního sektoru po listopadu 1989. Pozornost je věnována i modernizaci českého venkova a zemědělství, především v sedmdesátých a osmdesátých letech, včetně vzniku řady zajímavých projektů, jež se vymykaly z běžného rámce socialistické ekonomiky. Zatímco období sedmdesátých a osmdesátých let je vnímáno jednoznačně kladně jako období velkého pokroku a zlepšování životní úrovně na české vesnici, období po roce 1989 je posuzováno přesně naopak. Reflektován je přitom nejen hluboký úpadek českého zemědělství, umrtvení jeho produkčních kapacit a rozvrácení dobře fungujících zemědělských družstev, ale také výrazné zhoršení mezilidských vztahů – obecně v české společnosti i konkrétně na českém venkově. V obecné rovině tyto závěry korespondují i s jinými našimi projekty; jsou však do určité míry ovlivněny skladbou narátorů: jednalo se často o vedoucí pracovníky-muže, kteří podávají svědectví (a subjektivní pohled) především o pozitivním rozvoji českého zemědělství v době předlistopadové.

A zde, „návratem k půdě“, příběhy (ne)obyčejných profesí končí. Zamyšlení nad nezpochybnitelnou životní zkušeností narátorů a narátorek však před nás klade i nové otázky a poukazuje na potřebu dalších pohledů – například těch, jež by reflektovaly názory příslušníků mladších generací, pracujících v dosud nepodchycených (nižších či vyšších) patrech pracovně-organizační hierarchie dané socio-profesní skupiny či lidí usedlých v regionech našimi výzkumy dosud nedotčených. Všechny studie, všechny rozhovory a jejich následná reflexe nás tak vybízejí k další badatelské práci.

… A JEŠTĚ STRUČNÁ METODOLOGICKÁ POZNÁMKA

Příspěvky prolíná reflexe již v titulu knihy zmiňovaných období tzv. normalizace a následně také transformace. Jak pojem „normalizace“, tak i „transformace“ mají dlouhou historicko-sémantickou anamnézu, do níž zejména posledních dvacet pět let svobodných teoreticko-metodologických diskusí i mezioborových bádání přispělo zcela zásadním dílem.3 Pokud jde o předkládanou monografii, ve zkratce lze vymezení těchto pojmů a v podstatě i badatelských konceptů, které jsou společné všem studiím, shrnout následovně. V respektu k dílům našich předchůdců a inspirováni řadou děl kolegyň a kolegů z různých pracovišť v České republice i v zahraničí bychom se přidrželi zažitého pojmu „normalizace“ jako označení pro mnohovrstevnatě pojímané a zkoumané období ve vývoji československého státu a společnosti mezi lety 1968–1989.4 Pojem „transformace“ pak nás jako historičky, historiky a příznivce příbuzných směrů bádání (například antropologie či politologie) směřuje k pokusům mapovat nejnovější (a také „nejžhavější“) část soudobých dějin; na jedné straně rámcově ohraničené rokem 1989, na straně druhé bez jasnějšího vymezení, jdoucí doslova až „k prahu včerejšího dne“.

Tato dvě poměrně široká historická období jsou v rámci jednotlivých studií vnímána především optikou životních příběhů a vzpomínek příslušnic a příslušníků jednotlivých profesních skupin. V rámci projektu „Česká společnost v období tzv. normalizace a transformace: životopisná vyprávění“,5 s jehož podporou předkládaná monografie vychází, bylo nahráno 150 rozhovorů. Budeme-li kalkulovat s průměrnou délkou interakce s jedním narátorem/narátorkou 100 minut,6 jedná se o 15 000 minut (250 hodin) životopisných vyprávění. Za tento čas, za téměř dvě hodiny života, které nám při nahrávání věnovali, a za další čas, který s námi strávili „mimo záznam“, patří náš velký dík každé narátorce a každému narátorovi.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod, aneb proč nás stále zajímají životní příběhy Miroslav Vaněk, Lenka Krátká