O hranicích dějinných období

Na příkladu středověku a renesance

Jacques Le Goff

Recenzoval: doc. PhDr. Martin Nejedlý, Dr.

Z francouzského originálu Faut-il vraiment découper

l’histoire en tranches?, vydaného roku 2014

nakladatelstvím Éditions du Seuil v edici La Librairie

du XXIe siecle řízené Mauricem Olenderem,

přeložil Martin Pokorný, Ph. D.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Renata Čámská

Obálka Zdeněk Ziegler

První české vydání

© Univerzita Karlova v Praze, 2014

© Éditions du Seuil, 2014

Collection La Librairie du XXIe siècle, sous la direction de Maurice Olender

Translation © Martin Pokorný, 2014

Cover photo © Ancient wall clock on the facade of Santa Maria della Scala in Siena, Italy / Profimedia, 2014

ISBN 978-80-246-2784-7 (print)

ISBN 978-80-246-2848-6 (pdf)

ISBN 978-80-246-4152-2 (epub)

ISBN 978-80-246-4153-9 (kindle)

Obsah

1. Úvodem

2. Prolog

3. Starověké periodizace

4. Pozdní zrod středověku

5. Historie, výuka, periody

6. Zrození renesance

7. Renesance dnes

8. Středověk a jeho proměna v „dobu temna“

9. Dlouhý středověk

10. Periodizace a globalizace

11. Poděkování

12. Bibliografie

13. Přeložená díla

Úvodem

Nepředkládám zde teze ani syntézy. Esej, již dostáváte do rukou, je výsledkem dlouhého hledání a zamýšlení nad historií a nad periodami západní historie. Z nich je mi už od roku 1950 – tehdy jsem složil velkou státní zkoušku, takzvanou agregaci, přičemž komisi předsedal Fernand Braudel a středověkou historii zastupoval Maurice Lombard – nejbližší středověk.

Jedná se tedy o text, který v sobě nosím již dlouho a čerpá z myšlenek, jež mi leží na srdci a v různých formách jsem je již nadnesl na vícero místech.[1]

Historie se – stejně jako čas, jenž je její matérií – zprvu jeví jako souvislá. Stejně tak je ale tvořena změnami. A specialisté se tyto změny již dlouho snaží odhalit a vymezit tím, že uvedené kontinuum rozdělí na části, takzvané „věky“ či (pozdějším termínem) „periody“.

Tato přehledová knížka – napsaná v roce 2013, v době, kdy se každodenní efekty „globalizace“ stávají čím dál hmatatelnějšími – tedy probírá různé způsoby, jak chápat periodizaci: jako různá kontinua, jako zlomy, jako způsoby, jak pojímat historickou paměť.

Mám za to, že studiem těchto různých druhů periodizace lze dospět k povědomí historické souvislosti, již lze označit za „dlouhý středověk“ – zvláště pokud se zamyslíme nad tím, jakými významy byla od 19. století obdařována „renesance“ a jaká ústřední role byla tomuto „znovuzrození“ přičítána.

Jinak řečeno, pojednávám tu o obecném problému přechodu od jedné periody ke druhé, ale činím to analýzou jednoho zvláštního případu, totiž domnělé novosti „renesance“ a jejího vztahu ke středověku. Kniha tak upozorňuje na hlavní charakteristiky dlouhého západního středověku, který lze vést od pozdní antiky (od 3. do 7. století) až do poloviny 18. století.

Takovýto navržený přístup se nevyhýbá našemu dnešnímu povědomí historické globalizace. Současnost a budoucnost představují pro všechny historiografické obory výzvu k novému zhodnocení oprávněnosti periodizačních systémů, a následující zkusmá úvaha by chtěla přispět i k tomuto nezbytnému úkolu.[2]

Jádro tohoto eseje, který chce podnít k oživení našeho mnohdy příliš úzce vyhraněného historického pohledu na onen středověk, jemuž jsem s vášní věnoval svůj badatelský život, je tedy „centralita renesance“, nicméně otázky, jež se tu vynořují, se principiálně dotýkají samotné představy historie rozdělené na „periody“.

Stále je totiž nutno vyjasnit, zda je historie jedna a souvislá, nebo rozdělená na úseky. Anebo jinak řečeno: opravdu má historie části?

Pokusem o osvětlení tohoto historiografického problému chce tato knížka (byť skromně) přispět k nové reflexi, již s sebou nesou globalizované historie.

[1]Zvl. v rozhovorech a článcích, které v letech 1980–2004 vycházely v časopise L’Histoire a nyní vyšly souborně pod názvem Un long Moyen Âge, Paris 2004.

[2]Bibliografie v závěru svazku čtenáře vybízí, aby se další četbou věnoval otázkám zde mnohdy jen letmo zmíněným.

Prolog

Jedním z hlavních úkolů lidstva, který před člověkem vyvstal hned po jeho zrodu, bylo ovládnout pozemský čas. Kalendáře umožnily uspořádat každodenní život, jelikož jsou skoro vždy spjaty s řádem přírody a upínají se na dva hlavní orientační body, Slunce a Měsíc. Obecně vzato však kalendáře vymezují čas cyklický, každoročně opakovaný, a k promýšlení delších období ničím nepřispívají. I když ale lidstvo až doposud nedokázalo přesně předvídat budoucnost, záleží mu na ovládnutí své dlouhodobé minulosti.

Organizace se opírala o rozmanité termíny: hovořilo se o „věcích“, „epochách“, „cyklech“. Mně ale nejvhodnější připadá výraz „perioda“. Slovo pochází z řeckého periodos,[3] kruhová cesta. Někdy v rozmezí 14.–18. století na sebe výraz vzal význam „časového údobí“ či „věku“, a ve 20. století vznikl odvozený tvar „periodizace“.

Termín „periodizace“ nám v tomto eseji poslouží jako vodítko. Označuje jisté lidské zacházení s časem a zdůrazňuje, že dělení času není neutrální záležitost. Naší snahou zde bude předvést tu více, tu méně zřetelné či přiznané důvody, proč lidé dělili čas na periody, jejichž označení a charakteristika často zdůrazňovala, jaký smysl a jakou hodnotu jim přisuzují.

Rozdělení času na periody je pro historii nutné, ať už ji chápeme obecně jako zkoumání vývoje společnosti, konkrétně jako specifický typ vědění a výuky nebo jen jako plynutí času. Takovéto dělení však nepředstavuje prostý chronologický fakt: vyjadřuje též myšlenku přechodu, obratu či přímo negace vůči společnosti a hodnotám předchozí periody. Periody proto nesou zvláštní význam v samotné své posloupnosti, v časové návaznosti nebo ve zlomech, které tento sled evokuje, a jsou pro historika prvořadým předmětem reflexe.

Následující esej prozkoumá historické vztahy mezi epochami obvykle nazývanými „středověk“ a „renesance“. A jelikož se jedná o pojmy, jež se samy zrodily v průběhu historie, budu věnovat zvláštní pozornost době, kdy se objevily, a smyslu, který tehdy nesly.

Častá je snaha spojovat „periody“ s „érami“, siècles. Ve smyslu „století“, tj. „perioda sta let“ teoreticky zahájená rokem, který končí dvěma nulami, se výraz siècle objevil až v 16. století. Do té doby latinské saeculum označovalo buď každodenní svět („vivre dans le siècle“), nebo relativně krátké, nejasně vymezené období, nesoucí jméno významné osobnosti, díky níž příslušný věk zazářil, například „Periklova éra“, „Caesarova éra“ atd. Pojem století má svá negativa. Málokdy se stává, aby rok, jenž končí dvěma nulami, byl v životě společností přelomem. Implicitně a někdy i explicitně se proto přijímá, že určité století začalo před či po nulovém roce a trvalo déle než sto let nebo naopak skončilo dříve: 18. století tak pro historiky začíná v roce 1715 a 20. století v roce 1914. Přes všechny vady se století stalo nepostradatelným chronologickým nástrojem nejenom pro historiky, ale i pro všechny ostatní, kdo se vyjadřují o minulosti.

Perioda a století ale plní odlišné úkoly, a i když se někdy překryjí, je to jen ve snaze o jednoduchost. Jakmile se například výraz „renesance“, zavedený v 19. století, stal charakteristikou periody, byla tu snaha zajistit jeho překryv s jedním nebo několika staletími. Kdy ale renesance začala? V 15., nebo v 16. století? Obvykle se upozorňuje na obtíž se stanovením a obhájením počátku periody – a jak uvidíme níže, způsob, jak se obtíž řeší, není bez následků.

Periodizace sice napomáhá ovládnutí času či spíše jeho využití, ale nese s sebou někdy problémy hodnocení minulosti. Periodizovat historii představuje komplexní výkon, současně obtížený subjektivitou i snahou zajistit přijatelný výsledek pro maximální množství lidí. Domnívám se, že právě to je smyslem vášně pro dějiny.

V závěru tohoto prologu chci zdůraznit, jak to učinil především Bernard Guenée,[4] že obor dnes zvaný „historie a společenské vědy“ potřeboval čas, aby se stal předmětem ne-li hned vědeckého, tedy alespoň racionálního poznání. Vědění zahrnující celé lidstvo se skutečně ustavilo až v 18. století, kdy nastoupilo na univerzity a do škol – a výuka je vskutku úhelným kamenem historie jakožto vědění. To si musíme připomenout, chceme-li pochopit dějiny periodizace.

[3]R. VALÉRY, O. DUMOULIN (dir.), Périodes. La construction du temps historique, Paris 1991; J. LEDUC, Période, périodisation, in: Ch. Delacroix, F. Dosse, P. Garcia N. Offenstadt (dir.), Historiographies: Concepts et débats II, Paris 2010, s. 830–838; „věk“ viz A. LUNEAU, L’Histoire du salut chez les Pères de l’Église, la doctrine des âges du monde, Paris 1964; termínu „epocha“ užívá K. POMIAN ve své přelomové knize L’Ordre du temps, Paris 1984, III. kap: „Époques“, s. 101–163.

[4]B. GUENÉE, heslo „Histoire“, in: J. Le Goff, J.-Cl. Schmitt (dir.), Dictionnaire raisonné de l’Occident médiéval, Paris 1999, s. 483–496.

Starověké periodizace

Pojem periody se užíval k organizaci minulosti dávno předtím, než získal domovské právo v historiografii a historickém bádání. Toto rozdělení času bylo především dílem kněžského stavu, který je prováděl s ohledem na náboženská kritéria anebo s poukazem na osobnosti uvedené ve svatých knihách. Jelikož mým cílem tu je předvést, co periodizace přinesla západnímu poznání a západní společenské a intelektuální praxi, spokojím se se zmínkou o periodizacích využívaných v Evropě. Jiné civilizace, například mayská, používaly odlišné systémy.

V roce 2009 připravil Patrick Boucheron k vydání pozoruhodnou kolektivní publikaci, která – inspirována globalizační vlnou – staví vedle sebe situaci různých zemí světa v 15. století, aniž by ji přitom začleňovala do nějaké historické periodizace.[5] V řadě četných soudobých snah o revizi dlouhodobé historické periodizace, jak ji vytvořil a prosadil Západ, přičemž tyto pokusy buď chtějí dospět k jednotné periodizaci pro celý svět, anebo k periodizacím odlišným, upozorněme na závěrečné poznámky a především na synchronní tabulku hlavních civilizací od roku 1000 před naším letopočtem až do současnosti, jež předkládá Philippe Norel ve své knize o globální ekonomické historii.[6]

Židovsko-křesťanská tradice v zásadě nabízí dva periodizační modely, oba opřené o symbolická čísla, totiž číslo 4 podle počtu ročních období a číslo 6 podle počtu období lidského života. Byl vypozorován nejenom paralelismus, ale přímo vzájemný vliv mezi individuální chronologií životních věků a univerzální chronologií věků světa.[7]

První periodizační model formuluje Daniel ve Starém zákoně. Prorok tu ve vidění spatří čtyři zvířata jakožto ztělesnění čtyř po sobě následujících říší, jež ve svém souboru tvoří celé dějiny světa od stvoření až po sám konec. Tato zvířata – tedy králové čtyř říší – se jedno po druhém požírají. Čtvrtý král sní o proměně času a dopustí se svatokrádeže vůči Nejvyššímu, postaví se proti jeho úmyslům. Na nebeských oblacích proto sestoupí Syn člověka, kterému Starý dnů udělí Vládu, Čest i Království, a jemu slouží všechny kmeny, národy i jazyky. Jeho věčná říše nepomine a nepodlehne zániku.[8]

Jak upozornil Krzysztof Pomian, Danielovy periodizace se kronikáři a teologové znovu ujali především od XII. století.[9] Prosazovali přitom myšlenku „přenosu říše“, translatio imperii, podle níž Říše římská národa německého představovala následnici Danielovy poslední, svaté říše. V 16. století pak Melanchthon (1497–1560) univerzální historii rozdělí na čtyři monarchie a ještě v roce 1557 nalezneme periodizaci po Danielově vzoru ve Třech knihách o čtveřici svrchovaných říší, totiž Babylónu, Persii, Řecku a Římu Jeana Sleidana (1506?–1556).

Druhý židovsko-křesťanský periodizační model, užívaný ve stejné době jako model Danielův, pochází od svatého Augustina, tohoto klíčového zdroje středověkého křesťanství. V IX. knize pojednání O Boží obci (413–427) Augustin rozlišil šestici období: první od Adama po Noema, druhé od Noema po Abrahama, třetí od Abrahama po Davida, čtvrté od Davida po babylónské zajetí, páté od babylónského zajetí po Kristovo narození a šesté, jež bude trvat až do konce času.

Daniel i Augustin se při dělení času inspirují přírodními cykly: Danielova čtyři království odpovídají čtveru ročních období, Augustinových šest období odkazuje jednak na šest dnů stvoření, jednak na šest období lidského života, totiž útlé dětství (infantia), dětství (pueritia), dospívání (adolescentia), mládí (juventus), dospělost (gravitas) a stáří (senectus). Oba však svým periodizacím přičítají symbolický význam: podle toho, jak čas chápe dávná minulost, periody nemohou představovat neutrální sekvenci, nýbrž vyjadřují odlišné vnitřní postoje k času a k tomu, co pak v dlouhém času staletí zahrnujícím rozvinutí obdrží název „historie“.[10]

Daniel, který svou řadu čtyř období popisuje v řeči k perskému králi Nabuchodonozorovi, naznačuje, že každá další říše bude vzhledem k té předchozí znamenat úpadek – až na poslední království, které stvoří Bůh, když na zem sešle „Syna člověka“[11] (v němž církevní Otcové chtěli nacházet Ježíše) a ten pak povede svět a lidstvo do věčnosti. Myšlenku úpadku zrozeného z prvotního hříchu tedy tato periodizace slučuje s vírou v budoucí věčnost, která bude (jak Daniel sice neříká jasně, avšak naznačuje) blahem pro vyvolené a neštěstím pro prokleté.

Oproti tomu Augustin klade větší důraz na postupné upadání po vzoru lidského života, jež končí stářím. Jeho periodizace přispěla k posílení chronologického pesimismu, jenž v klášterech vrcholného středověku často panoval. V souvislosti s postupným mizením výuky řeckého a latinského jazyka a písemnictví převážil pocit úpadku a úsloví mundus senescit, „svět stárne“, se v úvodních staletích středověku stalo běžným. Tato teorie stárnutí světa bránila až do 18. století zrodu ideje pokroku.

V Augustinově textu lze nicméně zahlédnout i možné zlepšení nadcházejícího času. I v šestém období, od Ježíšova Vtělení po Poslední soud – což jsou události, jež v kontrastu ke stárnutí minulosti rýsují vykoupení a do budoucnosti nabízejí naději –, zůstává člověk, ač oběť i zdroj rychlé zkázy vinou prvotního hříchu, stvořen „k obrazu Božímu“, a středověk tak v něm vždy bude nacházet ony dary potřebné k obrodě světa a lidstva, jimž se později začne říkat „renesance“.

V tomto přehledu lidských snah o ovládnutí času nutno upozornit na jednu zvláště vlivnou událost, totiž na myšlenku Dionysia Exigua (Diviše Malého) ze 6. století, skythského autora usazeného v Římě, že je vhodné, aby Vtělení Ježíše Krista tvořilo v čase zásadní přeryv. Jistě, podle pozdějších propočtů odborníků na Nový zákon se Dionysius nejspíš zmýlil a Ježíš se narodil čtyři nebo pět let před navrženým datem. Na tom zde nezáleží. Podstatné je, že od té doby se na Západě – a na mezinárodní úrovni tuto praxi uznává i OSN – čas světa a lidstva vyznačuje především „před Kristem“ a „po Kristu“.

Dnes, na počátku 21. století, působí na mnoha místech světa badatelé, kteří chtějí s oporou ve fenoménu takzvané globalizace globalizovat i čas, který západní periodizace v mnoha institucích a místech směny mezi různými kulturami a náboženskými soustavami vnucuje jiným civilizacím. Tento panující stav a tyto oprávněné snahy leží v jádře oněch nejistot, jimiž je historická periodizace obtížena – ač se přitom pro lidstvo jedná o nezbytnou práci.

Mezi osobnostmi, které ve středověku oživily Augustinovu teorii šesti věků, najdeme autority kalibru Isidora ze Sevilly (asi 570–636), jenž proslul sepsáním Etymologií, a jeho Kroniku či anglosaského Bedu Ctihodného (673–735), vlivného dobového teologa, zvláště s jeho spisem De temporum ratione, který končí univerzální kronikou až do roku 725. Františkán Vincent z Beauvais (kolem 1260), který působil v Royaumontu, vytvořil pro krále Ludvíka IX. (tedy svatého Ludvíka) encyklopedii ve třech dílech, jejíž třetí svazek, nazvaný Speculum historiale, využívá Augustinovu periodizaci.

Středověk znal i jiná pojetí času, navazující na starší náboženská dělení. Zmíním se jen o jednom, nepochybně nejdůležitějším, vezmeme-li v potaz dosah autora i spisu, totiž koncepci, kterou ve Zlaté legendě představil janovský dominikán Jakub z Voragine (druhá polovina 13. století). V jednom dřívějším textu jsem se pokusil předvést, že Zlatá legenda nepředstavovala (jak se často tvrdí) hagiografický spis.[12] Jedná se o popis a výklad sledu period v čase, jenž byl stvořen Bohem a dán člověku se středobodem v Kristově narození.

Konec ukázky