Media life

Život v médiích

Mark Deuze

Z anglického originálu Media Life, vydaného

nakladatelstvím Polity Press v roce 2012,

přeložila Petra Izdná.

Doslov Josef Šlerka

Vydala Univerzita Karlova v Praze

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Vít Krobot

Obálka Jan Šerých

První české vydání

© Univerzita Karlova v Praze, 2015

© Polity Press, 2015

Translation © Petra Izdná, 2015

Epilogue © Josef Šlerka, 2015

ISBN 978-80-246-2815-8 (print)

ISBN 978-80-246-2868-4 (pdf)

ISBN 978-80-246-4111-9 (epub)

ISBN 978-80-246-4109-6 (kindle)

OBSAH

1. Úvod – V médiích

2. 1. ŽIVOT V MÉDIÍCH

3. Lapeni v síti bezprostřednosti

4. Život ve městě médií

5. Digitální a fyzické

6. Antropotechnologie, člověkostroje, inforgové a posthumanita

7. Protézoví bohové

8. Božské bytosti v postmetafyzickém světě

9. 2. MÉDIA DNES

10. Mediální archeologie artefaktů, činností a uspořádání

11. Hluboké city v závratné rychlosti

12. Charismatické technologie lásky

13. Nepozorované vytrácení neviditelných médií

14. 3. CO MÉDIA DĚLAJÍ

15. Vítejte v nezapomenutelnu

16. Mimovolná média Martini

17. Ano, můžeme (zaznamenávat, ukládat, zpřístupňovat a redigovat život)!

18. Neustále nestálý archiv

19. 4. VNĚ MÉDIÍ NENÍ ŽIVOTA

20. Kázeň, kontrola a podezírání

21. Velký bratříčku, nač jsi?

22. Panopticismus v novém

23. Reverzní inženýrství panoptikonu

24. Nad rámec panoptikonu

25. 5. SPOLEČNOST V MÉDIÍCH

26. Všichni jsme zasraný zombíci

27. Všechno (a všichni) jako zombie

28. Nejsi nic extra

29. Ufoni v mediálním vesmíru

30. Digitální mistři a femmes digitales

31. Každý ví, že (ne)jste pes

32. Přežít v metaverzu

33. 6. SPOLEČNĚ SAMI

34. Snažte se být stále vidět

35. Systémové světy, místa-světy, wiki světy a mediální světy

36. Mediovaný životní svět

37. Svět je mapa na vaší dlani

38. Kdo jsem já a kdo jste vy?

39. 7. V MÉDIÍCH SE PŘIZPŮSOBUJEME

40. „Já jsem on, Orgasmátor“

41. „Ujmi se řízení. Nech se rozvést.“

42. Darwin mezi stroji

43. Život v médiích jako strategie přežití

44. Avatarský aktivismus

45. Grooming na dálku

46. Život v globální krajině médií

47. 8. ŽIVOT UVNITŘ MÉDIÍ

48. Namalujme si libovolný obraz sebe samých

49. Všechno je to o mně

50. Bez přetvářky

51. Trumanův syndrom

52. „Nejlepší z možných světů“

53. Umění života v médiích

54. Ryba jménem Deuze

55. Bibliografie

1. Obálka

2. Tiráž

3. Obsah

4. Úvod – V médiích

5. Bibliografie

1. 1

2. 2

3. 3

4. 4

5. 5

6. 6

7. 7

8. 8

9. 9

10. 10

11. 11

12. 12

13. 13

14. 14

15. 15

16. 16

17. 17

18. 18

19. 19

20. 20

21. 21

22. 22

23. 23

24. 24

25. 25

26. 26

27. 27

28. 28

29. 29

30. 30

31. 31

32. 32

33. 33

34. 34

35. 35

36. 36

37. 37

38. 38

39. 39

40. 40

41. 41

42. 42

43. 43

44. 44

45. 45

46. 46

47. 47

48. 48

49. 49

50. 50

51. 51

52. 52

53. 53

54. 54

55. 55

56. 56

57. 57

58. 58

59. 59

60. 60

61. 61

62. 62

63. 63

64. 64

65. 65

66. 66

67. 67

68. 68

69. 69

70. 70

71. 71

72. 72

73. 73

74. 74

75. 75

76. 76

77. 77

78. 78

79. 79

80. 80

81. 81

82. 82

83. 83

84. 84

85. 85

86. 86

87. 87

88. 88

89. 89

90. 90

91. 91

92. 92

93. 93

94. 94

95. 95

96. 96

97. 97

98. 98

99. 99

100. 100

101. 101

102. 102

103. 103

104. 104

105. 105

106. 106

107. 107

108. 108

109. 109

110. 110

111. 111

112. 112

113. 113

114. 114

115. 115

116. 116

117. 117

118. 118

119. 119

120. 120

121. 121

122. 122

123. 123

124. 124

125. 125

126. 126

127. 127

128. 128

129. 129

130. 130

131. 131

132. 132

133. 133

134. 134

135. 135

136. 136

137. 137

138. 138

139. 139

140. 140

141. 141

142. 142

143. 143

144. 144

145. 145

146. 146

147. 147

148. 148

149. 149

150. 150

151. 151

152. 152

153. 153

154. 154

155. 155

156. 156

157. 157

158. 158

159. 159

160. 160

161. 161

162. 162

163. 163

164. 164

165. 165

166. 166

167. 167

168. 168

169. 169

170. 170

171. 171

172. 172

173. 173

174. 174

175. 175

176. 176

177. 177

178. 178

179. 179

180. 180

181. 181

182. 182

183. 183

184. 184

185. 185

186. 186

187. 187

188. 188

189. 189

190. 190

191. 191

192. 192

193. 193

194. 194

195. 195

196. 196

197. 197

198. 198

199. 199

200. 200

201. 201

202. 202

203. 203

204. 204

205. 205

206. 206

207. 207

208. 208

209. 209

210. 210

211. 211

212. 212

213. 213

214. 214

215. 215

216. 216

217. 217

218. 218

219. 219

220. 220

221. 221

222. 222

223. 223

224. 224

225. 225

226. 226

227. 227

228. 228

229. 229

230. 230

231. 231

232. 232

233. 233

234. 234

235. 235

236. 236

237. 237

238. 238

239. 239

240. 240

241. 241

242. 242

243. 243

244. 244

245. 245

246. 246

247. 247

248. 248

249. 249

250. 250

251. 251

252. 252

253. 253

254. 254

V MÉDIÍCH

ÚVOD

ve kterém jsme tím,

čím jsou média

Žijeme uvnitř médií. Kdo jsme, co děláme a co to pro nás znamená, neexistuje vně médií. Jsou pro nás tím, čím je voda pro ryby. Neznamená to, že média náš život determinují, jen to ukazuje, že ať už se nám to líbí nebo ne, odehrává se v nich každý jeho aspekt. Součástí takového života je vyrovnat se s přesycením mediálními sděleními a zařízeními v domácnostech, na pracovištích, v nákupních centrech, barech a restauracích a všech ostatních meziprostorech dnešního světa. V průběhu několika posledních desítek let směřují klíčové kategorie lidské životaschopnosti a činorodosti k souběžnému a nepřetržitému procesu, ve kterém se vystavujeme médiím, používáme je a zanořujeme se do nich. Musí být jasné, že média nejsou pouze určité typy technologií nebo jen množství obsahů zabírající svět kolem nás – tedy vnější činitelé ovlivňující člověka bezpočtem způsobů. Když už nic jiného, můžeme na dnešní používání a osvojování médií pohlížet jako na něco, co splývá se vším, co lidé dělají, se všemi místy, na kterých se nacházejí, a se všemi lidmi, kterými se snaží být. Život v médiích nemá žádný vnějšek – cokoli vnímáme jako únikový východ, cestu ven nebo případnou klávesu delete, je jen iluzí. Život vně médií si ve skutečnosti můžeme jen představovat.

Pokud jde o to, co média komunikují, je svůdné poukazovat na to, kterak vlády, firmy a korporace do našeho života protlačují nepolevující a stále se zrychlující proud obsahů a zážitků. Nicméně většinu komunikace procházející médii tvoří to, co dělá každý z nás: nekonečné textové zprávy, chatování, e-maily, telefonování kdykoli a odkudkoli a sociální sítě fungující jako živoucí archiv sociální reality. Vzhledem k tomu, že většina světové populace vlastní mobilní telefon, telekomunikační sítě pokrývají téměř každičký kousíček zeměkoule, po celém světě vytrvale rostou počty prodaných komunikačních zařízení, každoročně přibývá času stráveného s médii, která jsou nastavena v režimu fungování v reálném čase, stále zapnuta a stále online, zdá se konstatování o téměř úplné mediatizaci společnosti poněkud triviální.

Život v médiích zahrnuje mnohem víc než jen příslušný hardware, software a obsah. Je jím také to, jak s médii zacházíme a jak na ně reagujeme: jak budujeme a udržujeme vztahy a rodinné vazby, jak z používaných médií (z hudby, kterou posloucháme, pořadů, na které se díváme, zápasů, které sledujeme v přímém přenosu) vyvozujeme kulturní status a společenskou přijatelnost. Je jím rovněž to, že nakládáme relativně svévolně s časem a prostorem, například při pročítání e-mailů na mobilních zařízeních, že posloucháme audioknihy se sluchátky potlačujícími okolní hluk, že zaznamenáváme svoji soukromou účast na veřejných událostech (svatbách, koncertech, víkendových fotbalových utkáních) pomocí síťových zařízení, která naši mediovanou žitou zkušenost současně zpřítomňují i zvěčňují. Jakmile necháme splynout vnímání sebe sama a druhých s tím, co o nás mohou média zprostředkovat, stávají se mediální kompetence, gramotnost a způsobilost prvořadými pro postavení člověka ve společnosti. Médii se poměřuje prožívání světa a porozumění naší roli v něm. Život v médiích reflektuje média jako nutnou a nevyhnutelnou součást naší existence a našeho přežití.

Přítomnost médií v každodenním životě se očividně znásobuje. Média jsou všudypřítomná (jsou všude) a všeprostupující (nelze je vypnout). Ba co víc, většinu času, který trávíme v bdělém stavu, jsme téměř zcela zanořeni v médiích. Výzkumy v tak odlišných zemích, jako jsou Spojené státy, Brazílie, Jižní Korea, Nizozemsko, Indie a Nový Zéland, shodně ukazují, že každodenně prožijeme většinu času s médii a že spojení s nimi se stalo všedním rysem lidské existence. Perspektiva života v médiích tedy znamená připustit, že média jsou stejně jako lidský mozek (nebo kosmos) neurčitá. Nejsou ukončená ani statická, ale svou podstatou tvárná a poddajná. Vyvíjejí se a mají tvůrčí sílu. Ovlivňují se navzájem a současně interagují s námi, podobně jako hardware a software. Citově se v médiích angažujeme natolik, nakolik se média stávají emoční součástí nás samých. Média jakožto komunikační platformy nejen reprodukují, ale i utvářejí svět, ve kterém žijeme.

V této knize používám termín „média“ zaměnitelně s termínem „informační a komunikační technologie“, a obecněji s termínem „stroje“, pokud je řeč o jejich vztahu k člověku a společnosti. Takto široce pojatá média jsou jakékoli systémy (symbolické nebo technologické), které umožňují, strukturují nebo umocňují mezilidskou komunikaci. Život naproti tomu není jen věcí přežívání – jde o to, žít živý život, život, který stojí za to žít, o druh vitality, jež přesahuje pouhé fungování ze dne na den. Hlavním cílem této knihy je zodpovědět otázku, jak vypadá život v médiích, má-li být dobrý, naplno prožívaný, krásný a společensky odpovědný. Dichotomický přístup k směšování médií a života ukazuje a mapuje to, jak lidé a jejich chování směrují vývoj médií, aby porozuměli svému všednímu životu a tomu, jak s ním naložit. Tento mediacentrismus a technologický determinismus se často redukuje na mechanistickou fascinaci mediální mašinerií a technickou stránkou technologií, ať už jsou pojímány pozitivně nebo negativně. Vzájemná závislost člověka a technologií se tak spíše zatemňuje, než objasňuje, jelikož se neustále hledají způsoby, jak světu porozumět vně médií a jak přisoudit prvenství sociálnímu před technickým.

V zásadě je mediacentrismus (a související diskuze o skutečných nebo domnělých mediálních vlivech na způsob života) produktem života prožívaného v médiích: je to iluze, kterou si hýčkáme, abychom přesvědčili sami sebe i ostatní, že existujeme nejen vedle médií, ale z podstaty v ústředním, a dokonce privilegovaném postavení vůči nim. Pokud si udržujeme vůči médiím odstup, můžeme se jako lidské bytosti cítit výjimeční. Francouzský filozof Jean Baudrillard poznamenal (v interview pro Le Nouvel Observateur z července 2004) v reakci na otázku, jak mohlo jeho dílo inspirovat komerční filmový fenomén Matrix: „Matrix je bezpochyby takový film o matrixu, jaký by matrix byl schopný vytvořit.“[1] Mediacentrismus a technologický determinismus lze obdobně pokládat za teoretické náhražky, které by vytvořila perspektiva života v médiích, aby zamaskovala sebe samu. Iluze, že můžeme svá média zcela ovládat (například vytáhnutím ze zásuvky, stisknutím dálkového ovládání, nebo když se staneme mediálně zkušenými a rozvineme sofistikované formy mediální gramotnosti), udržuje ve skutečnosti média v pozici toho, kdo primárně vymezuje naši realitu. Pokud se oprostíme od tohoto klamu (mylné dualistické představy, že člověk vládne nad strojem, nebo naopak), bude se snad možné smířit se světem, jehož jsme součástí takovým způsobem, aby primárně nešlo o důsledky, věci a to, co se děje, ale spíše o proces, konání a to, co je možné udělat.

Pro tuto knihu je zásadní otázka, jak můžeme pojmout sami sebe a svět, ve kterém žijeme, jestliže přijmeme, byť jen na okamžik, že nežijeme s médii, ale v médiích. Pro většinu lidí patří média do sféry neskutečného nebo méně skutečného. Co když tato výhradní orientace na jinakost médií (na jinakost skutečnosti v nich) funguje spíš jako berlička než jako nástroj, který by umožňoval prožívat život etičtěji a estetičtěji? Místo abychom nechali splynout obzor médií s obzorem života, věnujeme veškerý čas tomu, abychom je od sebe drželi co nejdál. Proto budu v první řadě – a v první kapitole knihy – analyzovat historii odluky člověka a stroje a současně ukážu, že život v médiích byl vždycky pevnou součástí našeho chápání světa a našeho postavení v něm.

Zadruhé jsem stál před otázkou, jak na média znovu zaměřit pozornost, aniž bych pouze konstatoval, že je třeba na ně zaměřit víc pozornosti. To by jenom přispívalo k jejich jinakosti. Archeologický přístup k médiím ve spojení se sociálními dějinami hlavních druhů médií, tj. televize a mobilního telefonu, mi v druhé kapitole umožňuje ukázat, že klíčem k pochopení médií není zdůrazňování jejich odlišnosti, nýbrž jejich mizení z našeho života. Vytváří se paradox: čím více se média odhmotňují, tím více lidí hovoří o médiích a o tom, co pro nás znamenají. Tuto záhadu řeším zdůrazněním příznačných – vzhledem k naší očividné potřebě médií, abychom o médiích cokoli sdělili – vášnivých diskuzí o funkci médií v lidském životě pro mediatizaci jednotlivců i společnosti.

Jestliže se v technologii ztratíme, co bude dál? Splynutí technologie s technikou a splynutí médií s mediovaným zpravidla vyvolává obavy. Jsou studené stroje médií skutečně cizí všemu, co považujeme za život? Média totiž naopak výrazně ožívají v textech popisujících, jaké to je mezi nimi žít. Existence pohlcená médii patrně znamená, že jsme uvízli v tom, co bylo popsáno pomocí metafory vody jako komunikační bublina naplněná mediální pěnou.[2] Vskutku „plaveme v oceánu médií“, jak zní titulek jedné zprávy v Christian Science Monitor (z 28. 9. 2005) referující o nárůstu používání médií. Cachtání na volné hladině znesnadňuje pozorovat, co se děje kolem nás, na břehu i jinde, natož vnímat těžkosti ostatních lidských bytostí. Takové „tekuté“ nářky prostupují mnohé jinak střízlivé úvahy o médiích a každodenním životě. Snažím se tuto problematiku uchopit ve třetí kapitole, kde dokazuji, že mezi technickým a sociálním neexistuje nutný vztah. Vztahy, které mezi nimi opravdu existují, jsou zjevně jednak strukturální (stroje jsou vždy stejnou měrou sociální i technické), jednak i velmi dynamické (žití v médiích není stejné pro každého).[3]

Média mají podobně jako lidské bytosti své vlastnosti a stavy. Jednou z jejich nejdůležitějších vlastností je až nadpřirozená schopnost zaznamenávat a ukládat všechno, co s nimi děláme. Život v médiích můžeme vidět jako život v ohromném archivu, v (takřka) kompletní veřejné knihovně, která zahrnuje individuální zkušenost s veškerými informacemi univerza. V životě v médiích je tento archiv také živoucí, neboť podléhá ustavičným zásahům vás i ostatních. Jelikož chybí vševidoucí knihovníci, nebo alespoň úhledně strukturované katalogy, jediným způsobem, jak v médiích porozumět sami sobě a sobě navzájem, je neustálá, důkladná a vzájemná kontrola. To je téma čtvrté kapitoly – nakolik prastarý předpoklad společnosti založené na stálém dohledu Velkého bratra opisuje kruh v mediálním světě masivního vzájemného sledování, kde každý sleduje každého (nebo to od něj můžeme očekávat).

Jestliže žijeme v médiích, jsme v procesu spoluvytváření společnosti se specifickým vztahem k médiím naší doby, která jsou vždy už jen revizí dřívějších technologií a společností – nikdy ne stejných, ale vždy podobných. V páté kapitole uvažuji o základních prvcích společnosti v médiích, o které tvrdím, že se podobá světu po apokalypse zombií. Podobně jako zombie totiž ztrácíme smysl pro své ego a individualitu, neboť jsme kolektivně ztraceni ve svých technologiích. Zombiím se podobáme také proto, že jsme neredukovatelně zapojeni do celosvětového toku dat, informací, technik a technologií, ve kterých se rozlišení na soukromé a veřejné, na společenskou izolovanost a společenskou soudržnost stává spíše symbiózou než dichotomií; ať už sledováním stejných nebo podobných televizních pořadů bez ohledu na to, kde ve světě se nacházíme, nebo jednoduše přihlášením se do globální „sítě sítí“ – internetu. Nemůžeme se, jak se zdá, podobně jako zombie nabažit médií, přestože to vypadá, že nemáme žádný kolektivní nebo konsenzuální plán, kam směřovat. Jak podotýká Sonia Livingstoneová o motivaci společnosti v médiích: „Nejprve média mediují, vstupují do všedních, všudypřítomných a vzájemných vztahů mezi jednotlivci a mezi jednotlivci a společností a formují je. V důsledku toho pak média mediují, v dobrém i zlém, víc než kdykoli předtím.“[4] Zombie fungují obdobně (většinou je nezastaví, ani když přijdou o končetiny), nicméně bez zjevného tvůrčího popudu (pomineme-li chuť hodovat na mozcích). Ponecháme-li metaforu stranou, slouží úvahy o mediálních zombiích k hlubšímu ponoření a proniknutí pod povrch médií a života: k hledání možností vytvářet teorie o spojení člověka a techniky, které by jasně ukázaly, jak je společnost v médiích individualizovaná a zároveň vzájemně propojená, hmotná a současně virtuální. To by, doufejme, otevřelo společenskou realitu jisté tvárnosti a poddajnosti světa, na které jsme si v médiích už zvykli: ať už třímáním dálkového ovládání nebo novým uspořádáním hardwaru, klikáním myší nebo přeprogramováním softwaru, skutečnost (v médiích) je otevřený zdroj.

Jestliže vnímáme vše skutečné pomocí médií, jak nám pak mohou pomoct přiblížit se realitě? Toto dilema tvoří jádro šesté kapitoly, kde zpochybňuji typy vztahů, jež v médiích zakoušíme sami vůči sobě i mezi sebou navzájem, a kde se snažím překonat jednak postmoderní, jednak existencialistický rámec reálného (nebo toho, co jím může být). Životní svět, který prožíváme nejpříměji, bezprostředně a bez výhrad, je nezvratně mediován. To nás vystavuje nekonečným verzím sebe samých i všech ostatních. Určitě se zdá, že máme k dispozici příliš mnoho informací – pro sebe i o sobě. V životě s médii je relevantní zkoumat, jak můžeme vytěžit něco hodnotného z přemíry mediovaného sdílení a odhalování se. Tato hodnota nemusí být jen citová nebo vjemová. Sedmá kapitola se zabývá evolučními výklady života v médiích a ukazuje, že současný diskurz o dovednostech a kompetencích potřebujeme k tomu, abychom podle ukazatelů mediovaného životního světa zacházeli s mediální gramotností jako s něčím, co má hodnotu pro naše přežití. Není řešením, jak se doporučuje už v přímé reakci na Darwinovu práci O původu druhů (1859), vést válku proti strojům, abychom zmenšili jejich vývojový náskok. Naopak to, co posiluje naši zdatnost nutnou pro přežití, je stát se médii.

V poslední, osmé kapitole propojuji všechny probádané aspekty života v médiích prostřednictvím poruchy s bludy označované jako Trumanův syndrom, kterou objevili Joel a Ian Goldovi. Ti dokázali, že klasické příznaky jako narcismus a paranoia kombinované s všudypřítomnými informačními technologiemi – v kontextu mediální kultury, která stírá hranice mezi hmotným a virtuálním – vytvořily nový typ psychózy. Důvodem, proč se jejich analýza hodí do této knihy, je závěr, že řečenou poruchu lze nejlépe pochopit jako krajní projev toho, co cítí většina lidí. V životě v médiích se svět může určitě jevit jako televizní studio z filmu Truman Show (1998), avšak s jedním podstatným rozdílem – není zde východ. Otázka proto nezní, jak se v životě zbavit médií nebo jak je zničit; měli bychom spíše prozkoumat, co by mohl udělat Truman Burbank, kdyby se rozhodl zůstat uvnitř plně mediovaného života. Mohl by sledovat sám sebe v přímém přenosu a podle toho se v případě potřeby adaptovat a rozvíjet. Tento vývojový proces nutně vyžaduje, abychom si uvědomili, jak jsme (v médiích) propojení, a tudíž vyžaduje smysl pro zodpovědnost vůči sobě samým a sobě navzájem a překonání skutečných nebo domnělých projevů našich zbožštěných strojů. Jinými slovy: nemusíme jako Truman jen hrát pro kamery, kamery také mohou hrát pro nás. Ať už se nám to líbí nebo ne, myslím, že se pomalu, ale jistě stáváme spíše hráči s informacemi a jejich tvůrci než těmi, od nichž se pouze očekává, že budou pracovat s předem danými informacemi. Svým životem opravdu můžeme tvořit umění. Nepochybně alespoň v médiích.

1     http://www2.ubishops.ca/baudrillardstudies/vol1_2/genosko.htm

2     Termíny použil například Patrice Flichy v Une histoire de la communication moderne (Paris: La Découverte, 1991) a také Adrian Mackenzie ve Wirelessness (Cambridge, MA: MIT Press, 2010).

3     Gilles Deleuze, Claire Parnet: Dialogues II (New York: Columbia University Press, 1987).

4     Sonia Livingstone: On the Mediation of Everything. Journal of Communication 59 (1) (2009), 1–18.

ŽIVOT V MÉDIÍCH

KAPITOLA PRVNÍ

ve které překonáme

dichotomii člověk-stroj

a zaměříme se

na kvalitní život v médiích

Když člověk bloumá ulicemi Amsterodamu, Johannesburgu a Los Angeles, nemůže nevidět všudypřítomný život v médiích. To, jak se lidé pohybují veřejným prostorem se svými soukromými médii (mobilními telefony, digitálními fotoaparáty a přenosnými hudebními přehrávači). Jak cestu k městským prostranstvím, historickým budovám, parkům a pamětihodnostem ukazují pestrobarevné plánky, jež kolemjdoucí vybízejí, aby navštívili internetové stránky s dalšími informacemi. Restaurace, které svá menu doplňují obrázky lahůdek, vedle obchodů s oblečením, z nichž se valí hudba šitá na míru jejich módnímu profilu. Cestovatele, kteří plují džunglí města tak, že se pohybují od jednoho místa s bezdrátovým internetovým připojením k druhému – kavárna, veřejná knihovna, pop-up obchůdek, hotelové haly. Řidiče v autech projíždějících kolem, kteří poslouchají upovídanou osobní navigaci, děti na zadních sedadlech aut, co dělí pozornost mezi obrazy města míhající se za oknem a film na obrazovce umístěné na předním sedadle. Pouliční prodavačku s malým tranzistorovým rádiem, jehož melodie přehlušují písně pouličních kytaristů, zesílené malými přenosnými reproduktory.

Třebaže je možné rozplést hustě propletenou síť lidí a strojů figurujících v těchto výjevech, žádná z praktik, činností a způsobů komunikace se tu neodehrává bez médií. Prostor města se stal prostorem médií – ne zcela, ne bez problémů a rozhodně ne nezávisle na přírodních podmínkách, jako je slunce na obloze nebo betonová dlažba pod nohama. Prožívání světa provázejí neustálé interakce mezi základními složkami – lidmi, místy a prostory –, které jsou v médiích vytvářeny i konzumovány. Toto je život prožívaný spíše v médiích než s médii.

Svět v médiích se podobá tomu, co přiléhavě označuje britský teoretik médií Roger Silverstone (2007) jako mediapolis: zcela mediovaný veřejný prostor, kde média podpírají i překlenují prožitky a projevy každodennosti. „Mediapolis (...) znamená empirickou i potenciální přítomnost mediovaného prostoru v každodenním životě. V něm se aktivně vyrovnáváme se světem a v něm se můžeme jako občané vzájemně setkávat“ (2007: 111). V tomto prostoru se média nekonečně propletla s veškerými způsoby bytí, vidění, pohybu a jednání – aniž by nahradila svět žité zkušenosti. Jedna věc je popsat život v médiích z pohledu toho, jak lidé média používají, jak se obvykle vypořádávají se svými záležitostmi pomocí médií a jak se všechny jejich činnosti kolem nich soustřeďují. Druhá věc, jak o tom hovoří Ien Angová, je objasnit a pochopit, „co znamená, nebo jaké to je žít ve světě nasyceném médii“ (1995: 72, kurziva v originále). Nejde o to, že žijeme pouze s více médii než před věkem internetu a mobilního telefonu. Mluvíme o životním stylu, který propojuje život s hmotnými i mediovanými životními podmínkami tím, že překlenuje skutečnou nebo domnělou dichotomii mezi těmito základními prvky lidské existence.

Život v médiích je daleko víc, než jen mít po ruce nekonečnou řadu elektronických přístrojů, trávit spoustu času před televizí, surfovat na webu a umět si poradit se síťovými technologiemi, když platíme v obchodě nebo řídíme nové auto. To, co ruský umělec a teoretik nových médií Lev Manovich hlásá jako „praxi (mediální) každodennosti“ (2009: 319), má nejrůznější dopady na to, jak pohlížíme na svět a jak mu obvykle rozumíme, nebo jaké porozumění se od nás očekává. Manovich tvrdí, že to je život neustálé komunikace a konverzace, část skutečnosti, která je hypoteticky napadnutelná hackerským útokem a každý ji může zremixovat, a proto je dynamická, nepředvídatelná a neustále ve výstavbě. Nutí úplně každého z nás přebudovat životní styl, abychom se přizpůsobili světu, ve kterém je takřka nemožné předvídat důsledky vlastního konání, neboť je nerozpletitelně propojený sítí a konfrontuje každého s téměř neomezenou nabídkou křehkých podob reality a pravdy – stačí zapnout rádio nebo televizi, podívat se na internetové stránky nebo otevřít e-mail. Německý filozof Peter Sloterdijk (2004) tvrdí, že bublina každodenního života v médiích je současně globalizovaná i značně provinční, přičemž si lidé – kvůli tomu, co jeho kolega a krajan Ulrich Beck označuje jako „ironicko-tragickou“ (2009: 54) individualizaci – musejí vyřešit všechno sami, postarat se o sebe odkázáni na vlastní prostředky, aby nalezli společenství v jinak zdánlivě fragmentovaném a atomizovaném světě.

Konec ukázky