Nová náboženství a násilí

Zdeněk Vojtíšek

Recenzovali:

doc. Pavel Hošek, Th.D.

Mgr. et Mgr. Miloš Mrázek, Th.D.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Obálka Zdeněk Ziegler

Vydání první

© Univerzita Karlova, 2017

© Zdeněk Vojtíšek, 2017

ISBN 978-80-246-2861-5 (print)

ISBN 978-80-246-2915-5 (pdf)

ISBN 978-80-246-4119-5 (epub)

ISBN 978-80-246-4118-8 (kindle)

OBSAH

1. ÚVOD

2. 1. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ A NÁSILÍ

Imanuelité v Československu a Česku (1991–1995)

3. 2. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ V KONFLIKTU SE SPOLEČNOSTÍ

Církev Ježíše Krista Svatých posledních dnů ve Spojených státech (1830–1896)

Starověrci v Rusku (1653 – 19. století)

4. 3. LIKVIDACE NOVÝCH NÁBOŽENSKÝCH HNUTÍ

Novokřtěnci v Evropě (16. a 17. století)

Víra bábích a bahá’ích v Persii a v Íránu (1850 – dosud)

5. 4. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ A MUČEDNICTVÍ

Hnutí Fa-lun-kung v Číně (1999 – dosud)

Svědkové Jehovovi ve světě (1918 – dosud)

6. 5. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ, KOMUNIT Y A DĚTI

Dvanáct kmenů ve Spojených státech a ve světě (1984 – dosud)

Shakeři ve Spojených státech (1781 – třicátá léta 19. století)

7. 6. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ A MILENIALISMUS

Velké bílé bratrstvo na Ukrajině a v Rusku (1990–1993)

Řád Slunečního chrámu v Kanadě, Švýcarsku a Francii (1994–1997)

8. 7. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ, CHARISMA A ODDANOST

Hnutí za obnovu Desatera božích přikázání v Ugandě (1999–2000)

Most ke svobodě v Československu a v Česku (1992–2006)

9. 8. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ A SPOLEČENSKÁ REVOLUCE

Ánanda márga v Indii a ve světě (1955–1990)

Hnutí mírové mise ve Spojených státech (třicátá léta 20. století)

Svatyně lidu ve Spojených státech (1965–1978)

10. 9. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ A AGRESE

Hnutí Bhagvána Radžníše ve Spojených státech (1981–1986)

Národ islámu ve Spojených státech (1930–1978)

Národ Jahveho ve Spojených státech (1981–1990)

11. 10. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ A TERORISMUS

Óm šinrikjó v Japonsku (1989–1995)

Islámský stát v Iráku a Levantě (od 2006 dosud)

12. 11. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ A RITUÁLNÍ NÁSILÍ

Církev božího Beránka ve Spojených státech (1972–1981)

Sbor Filadelfia v Knutby ve Švédsku (1999–2004)

Charlieho rodina ve Spojených státech (1967–1969)

13. ZÁVĚR

14. LITERATURA

15. SUMMARY

ÚVOD

Tuto knihu nesou dva základní předpoklady. Od první chvíle svého zájmu o nová náboženství někdy před třiceti lety jsem stále ještě (a snad i čím dále, tím více) přesvědčen, že tyto útvary jsou mimořádně inspirativní pro úvahy o proměňující se společnosti, o dynamice malých skupin lidí i o jednotlivém člověku, a to zdaleka ne jenom ve vztahu společnosti či jednotlivce k náboženství. Jinými slovy: poznáním nových náboženských hnutí se dozvídáme něco podstatného o sobě i o společnosti, v níž žijeme,[1] či společnostech časově i místně vzdálených. A samozřejmě i o náboženství, jeho roli ve společnostech i o vlastních postojích k němu. Tato kniha tedy vlastně nemá být jen o nových náboženstvích, ale – pro toho, kdo se nechá inspirovat i k vlastním úvahám – také o vztahu k menšinám a jinakosti vůbec, o konformitě, poslušnosti a populismu, o nasazení pro dobrou věc a oddanosti těm, kdo jsou v čele, o strachu z neznámého, o negativních stereotypech a nálepkování, o užitečnosti i nešikovnosti laického aktivismu a o dalších tématech, jež v ní snad čtenář podle osobního nastavení a preferencí objeví.

Druhým předpokladem je to, že to jsou situace páchaného, trpěného či hrozícího násilí, které díky svému vyhrocení názorně ukáží k tomu, co o nových náboženských hnutích (a tedy vlastně i o sobě a společnosti) máme či můžeme poznat.[2]

Podle prvního předpokladu jsou tedy nová náboženská hnutí vhodným způsobem, jak pochopit společnost, podle druhého předpokladu jsou právě extrémní situace vhodným způsobem, jak pochopit nová náboženská hnutí. Zatímco první předpoklad ponechávám pouze zaznít a možné rozvinutí ve vlastním přemýšlení je už případně na čtenáři, příkladů násilí tak či onak spojených s novými náboženskými hnutími jsou následující stránky plné.

Tyto příklady ale nemají hrát bulvární roli pouhého přitáhnutí pozornosti k tomu, co všechno se může stát a kdy a kde se v lidském jednání vyskytla jaká bizarní podivnost. Proto se také v následujícím textu mnohokrát opakuje, že násilí se v nových náboženských hnutích – navzdory obvyklému dojmu – vyskytuje jen výjimečně. „Optický klam“ je ovšem v tom, že tisíce nenásilných nových náboženských hnutí zůstávají mimo zájem veřejnosti, a ta hnutí, která jsou veřejně známa, vděčí za svou známost bohužel často právě násilí. A nových náboženských hnutí je ve světě v současnosti i v dohlédnutelné historii tolik, že i tyto výjimky představují desítky a snad stovky případů.

Klíčová otázka metody této knihy je tedy výběr z těchto výjimek. Budiž přiznáno jasně, že hlavní kritérium tohoto výběru je didaktické. Existují ještě zajímavější případy než ty, které jsou uvedeny na následujících stránkách, ale z nějakého důvodu by podle mého vnímání zcela nevyhovovaly záměru názorného příkladu. Vedle tohoto obecného principu záleží můj výběr na dvou knihách. Jednou je kniha amerických sociologů a religionistů Douglase E. Cowana a Davida G. Bromleye Sekty a nová náboženství,[3] dostupná i v češtině.[4] Je totiž psána podobným způsobem, jakým už dlouhá léta vedu své přednášky a jaký koneckonců připomíná i tato moje kniha: výklad jednotlivých témat spjatých s novými náboženskými hnutími je ilustrován vždy na jednom z nich. Na knihu Cowana a Bromleye bych tedy rád navázal. Proto vynechávám společenství (nebo se o nich zmiňuji jen okrajově), o nichž tito autoři psali. Zásada, již jsem si tímto stanovil, mi občas přinesla trochu odříkání: obléhaní komunity davidiánů, rehabilitační programy scientologů, sexualizovaný život dětí v komunitách Rodiny, deprogramování příslušníků církve munistů či sebevražedný „odlet“ ufologické komunity Nebeská brána – to všechno jsou fakta a události, které jistě bylo těžké prožít (někdy i přežít), ale o nichž se religionistům dnes po letech či desetiletích bádání již velmi dobře píše a které jsou hodně ilustrativní. Do této knihy jsem je však nezařadil, protože bych tím výklad zkomplikoval: musel bych některá fakta z Cowana a Bromleye opakovat, některá doplňovat, s některými interpretacemi dokonce polemizovat, a to by tento text patrně nepříliš účelně zatížilo.

Druhou publikací, na niž následující text navazuje, je moje kniha Nová náboženská hnutí a kolektivní násilí. Jedná se o mou habilitační práci, která v době habilitačního řízení vyšla i tiskem. Informace, které jsem v této starší práci shromáždil, a teorie, o něž jsem se opíral, částečně používám i zde. Moje původní pojednání o církvi Svatyně lidu, o Řádu Slunečního chrámu, o hnutích Óm šinrikjó, Fa-lun-kung, Bhagvána Radžníše, imanuelitů a Hnutí za obnovu Desatera božích přikázání jsou zde výrazně zkrácena, doplněna o nová fakta i nové pohledy, ověřena s využitím nových zdrojů a někde i opravena (ve starší práci jsem se dopustil několika omylů a nepřesností). Ale hlavně: zatímco Nová náboženská hnutí a kolektivní násilí je odbornou knihou, následující text se řadí do žánru populárně odborné literatury, a neměl by tedy toho čtenáře, jenž není religionistou, příliš unavovat neznámými pojmy a zdlouhavými teoriemi.

Ke zmíněným společenstvím, jejichž základní obrysy jsem poskytl už ve starší knize, přidávám do tohoto spisu pojednání o dalších téměř dvou desítkách nových náboženských hnutí. Z výše zmíněných didaktických důvodů jsem je vybíral napříč posledními staletími i napříč kontinenty, i když se většina z nich pochopitelně vztahuje k době nedávné a mnoho z nich má počátek ve Spojených státech, kolébce moderních náboženských inovací. Ze stejného důvodu nejsou řazena chronologicky, ale s ohledem na jevy, jež mají ukázat. Nejsou také pojednána vyčerpávajícím způsobem, nýbrž jen v období, kdy se těchto společenství týkalo násilí (jména jednotlivých hnutí a „násilná období“ jsou uvedena vždy v záhlaví jednotlivých kapitol). Okrajově jsou zmíněna i další společenství. Mým záměrem bylo, aby ke každému z nich byly v poznámce nebo v oddíle „Doporučená literatura k dalšímu studiu“ v závěru jednotlivých kapitol uvedeny základní odborné či populárně odborné práce, které by zájemce mohly vést v dalším studiu.

S touto literaturou je ovšem trochu potíž. Jak je naznačeno výše, některá hnutí a některé události jsou akademicky popsány do takových detailů, že je radost s nimi badatelsky pracovat (pokud odhlédneme od tragiky faktů). Velmi mnoho primárních dokumentů je přístupných například o davidiánech (také díky záznamům hovorů s vyjednavači při jejich „povstání“), o církvi Svatyně lidu (například díky magnetofonovým nahrávkám) nebo o společenství Nebeská brána (díky mnoha textům a videím „na rozloučenou“). Naopak jiná společenství a násilné události s nimi spojené jsou zpracovány minimálně. Pokud by se například tragédie Hnutí za obnovu Desatera božích přikázání udála v Evropě, vyšetřování téměř tisíce úmrtí by patrně postupovalo mnohem pečlivěji a také akademici by události věnovali daleko větší pozornost.[5] Podobně by jistě šel do větší hloubky popis okolností vzniku a působení Velkého bílého bratrstva na Ukrajině a v Rusku, pokud by nebyl proveden lidmi nepřátelsky naladěnými vůči bratrstvu. V některých případech jsme odkázáni jen na jeden typ ze zdrojů informací, často na bývalé příslušníky (například u komunity Most ke svobodě), což brání považovat jakékoli závěry za prokázané. Jindy jsou jediným zdrojem sami aktéři příběhů (například pastoři sboru Filadelfia ve švédském Knutby), občas jsou dokonce jediným zdrojem jejich policejní výpovědi (jako v českém případu společenství odděleného od Hnutí Grálu a známého kvůli násilí v takzvané kuřimské kauze, která proběhla u nás v letech 2007–2009).[6] A ještě v jiných případech – například u hnutí Ánanda márga – nejsou důvody akademického nezájmu známé ani snadno pochopitelné.

Na rozdíl od jednotlivých hnutí a událostí je zájemce možné odkázat na shrnující a komparatistické práce jednodušeji. Celé samostatné téma otevřel roku 1992 americký religionista J. Gordon Melton kapitolou „Násilí a sekty“ ve své encyklopedii.[7] Dnes již klasickým vstupem do tématu je kniha Sekty, náboženství a násilí amerických autorů Davida G. Bromleye a J. Gordona Meltona z roku 2002.[8] Z Velké Británie zazněla o dva roky později souhlasná odpověď sociologa Johna Wallisse Apokalyptické trajektorie: milenialismus a násilí v současném světě.[9] Ze severské větve studia nových náboženství pocházejí dvě významné knihy: Násilí a nová náboženská hnutí[10] a Kontroverzní nová náboženství.[11] Obě editoval americký religionista působící v Norsku James R. Lewis, druhou spolu se svým dánským spolupracovníkem Jesperem Aagaardem Petersenem. Také Bromleyova kapitola (nazvaná stejně jako naposledy jmenovaná kniha) v Oxfordské příručce nových náboženských hnutí je základní prací v tomto oboru.[12] V něm je zatím posledním významným počinem srovnání zaměřené na policejní zásahy proti náboženským komunitám, které roku 2016 poskytli sociologové Susan Palmerová z Kanady a Stuart A. Wright ze Spojených států pod názvem Bouřící Sion: vládní nájezdy proti náboženským komunitám.[13]

Jak vyplývá z předchozího odstavce, také v oboru nových náboženských hnutí jsou stěžejní práce v angličtině. V této knize se ovšem při přepisu neanglických jmen snažím využít bohatství českých grafémů, a tak píši například Bhagván Radžníš a nikoli anglickou podobu tohoto indického jména (Bhagwan Rajneesh). V řídkých případech je ale anglický přepis v úzu natolik dominantní, že na tento úmysl rezignuji a píši například pozdější jméno stejné osobnosti jako Osho (a nikoli jen Ošo), neboť právě s touto grafickou podobou se prodávají desítky jeho knih přeložených do češtiny. Podobný rozpor je například i u sekretářek tohoto muže: jméno jeho první sekretářky přepisuji Ma Jóga Lakšmí, zatímco jméno druhé, daleko známější, ponechávám v anglické grafické podobě Sheela (a nikoli Šíla).

Zdeněk Vojtíšek

1/ Mám na mysli přístup jedné z první „generace“ odborných pojednání o nových náboženských hnutích, vyjádřený titulem knihy Nová náboženská hnutí: perspektiva pro pochopení společnosti. – Eileen Barker (ed.): New Religious Movements. A Pespective for Understanding Society. Lewiston: Edwin Mellen Press 1982.

2/ Podle amerického sociologa Thomase Robbinse je analýza násilných událostí klíčovou oblastí studia nových náboženských hnutí. – Thomas Robbins: Religious Movements and Violence, s. 13.

3/ Douglas E. Cowan – David G. Bromley: Cults and New Religions.

4/ Česky vyšla roku 2013 v nakladatelství Grada.

5/ Článek Bernarda Atuhairea „Who Cares about Kanungu?“ cituje Jean-François Mayer: There Will Follow a New Generation and a New Earth, in James R. Lewis (ed.): Violence and New Religious Movements, s. 193.

6/ Z tohoto důvodu není toto společenství v knize pojednáno.

7/ J. Gordon Melton: Encyclopedic Handbook of Cults in America, s. 361–393.

8/ David G. Bromley – J. Gordon Melton (ed.): Cults, Religion, and Violence.

9/ John Walliss: Apocalyptic Trajectories.

10/ James R. Lewis (ed.): Violence and New Religious Movements.

11/ James R. Lewis – Jesper Aagaard Petersen (ed.): Controversial New Religions.

12/ David G. Bromley: Violence and New Religious Movements, in James R. Lewis (ed.): The Oxford Handbook of New Religious Movements, s. 144–162.

13/ Stuart A. Wright – Susan J. Palmer: Storming Zion.

1 . NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ A NÁSILÍ

Imanuelité v Československu a Česku (1991–1995)

Nová náboženská hnutí jsou výsledkem snahy lidí o inovaci svého náboženského života tak, aby více odpovídal jejich osobním potřebám i společenským poměrům. Náboženské tradice mohou být staré a jejich počátek může být historicky rozeznatelný v jednu chvíli a na jednom místě, ale lidé, kteří z těchto tradic čerpají, je v každé době a na různých místech přizpůsobují svým poměrům, a tedy využívají rozdílně. Někdy natolik rozdílně, že by je neinformovaný pozorovatel stěží zařadil k sobě. Náboženské tradice tak připomínají strom, který se může rozkošatit do mnoha větví, od sebe někdy i značně vzdálených. Projevem života tohoto „stromu“ jsou právě tyto inovace, které nacházíme na jeho živých „větvích“.

Úspěšná snaha jednotlivců i skupin o inovaci může vést ke vzniku zcela nového společenství, tedy – obrazně řečeno – k nové větvičce na stromě náboženské tradice. Jak je podrobněji napsáno níže, na jedné straně stoupenci staré tradice mohou vznik něčeho nového vnímat s nelibostí a distancovat se od nechtěného „výhonku“, na druhé straně nové společenství obvykle všechna ostatní podobně diskvalifikuje tím, že se považuje za jedinou právoplatnou, vpravdě živou „větev“. Při pohledu z odstupu bývá patrné, že platí obojí: inovace může být někdy až revoluční, ovšem přece jen navazuje na to, co zde bylo před ní.

Samostatná inovativní společenství jsou tedy odborně označována pojmem „nová náboženská hnutí“.[14] Ve společnostech ovlivněných křesťanstvím byla dříve a jsou někdy i v současnosti nazývána „sektami“. Tento výraz, přítomný v různých variantách v mnoha jazycích, pochází z latinského slova „secta“, jež je zřejmě odvozeno od slovesa „sequor, sequi“ ve významu „následovat“. Původně označoval patrně skupinu lidí, která se kvůli následování vůdce odloučila od svého původního náboženského společenství nebo filosofické školy. Vlivem latinského překladu křesťanského Nového zákona se toto slovo stalo teologickým pojmem. V teologii a církevní historii je tak označována skupina, která se kvůli svému nesprávnému učení (herezi), neoprávněnému nakládání se svátostmi či kvůli vedení neřádně ustavenou autoritou oddělila od církve. Tento význam je podepřen možností, že výraz „sekta“ je odvozen z latinského slovesa „secare“ ve významu „sekat“ či v přeneseném významu „oddělovat“.

Nikoli teologické, ale sociologické rozdíly mezi původním náboženským společenstvím a od něho oddělenou menšinou způsobily, že na začátku 20. století se výrazy „církev“ a „sekta“ staly též sociologickými pojmy. „Církev“ je v pohledu sociologie charakterizována těsnou provázaností s celou společností a jejími institucemi, tendencí zahrnovat do sebe všechny příslušníky dané společnosti na základě jejich pouhého narození, akceptací širokého sociálního, názorového i spirituálního spektra svých příslušníků, vytvářením hierarchické struktury a dalšími rysy. „Sektu“ sociologicky charakterizuje především rezervovaný vztah vůči společnosti a jejím institucím, distance od jejích duchovních hodnot, a dokonce protest vůči nim, záměr i schopnost oslovit pouze určitou výseč společnosti, výlučnost ve vztahu k ostatním náboženským společenstvím, nutnost konverze první generace jejích příslušníků, rovnostářská struktura a podobně. K této dvojici „církev“ a „sekta“ přistoupily během 20. století další sociologické typy náboženských institucí:[15] především je to „denominace“, jež je charakterizována členstvím na základě osobního rozhodnutí, oddělením od státu a rovnoprávným postavením vůči ostatním denominacím v nábožensky pluralitní společnosti, nebo „kult“, tedy instituce, na jejíchž náboženských aktivitách jednotlivci participují nikoli jako vědomí příslušníci či členové, nýbrž jako nezávazní klienti.

V sociologii nenese pojem „sekta“ negativní konotace a jako hodnotově neutrální se dosud vyskytuje též v orientalistice, v níž je například obvyklé hovořit o školách buddhismu jako o sektách. Běžný jazyk ovšem z teologické diskuse převzal a rozvinul negativní konotace tohoto slova a „sekta“ se stala ostře pejorativním výrazem. Namísto nebezpečí hereze se ale v běžném jazyce obvykle spojuje s ohrožením duševního stavu jednotlivce, jeho vztahů, anebo dokonce zdraví a života, jakož i s ohrožením společnosti. Slovem „sekta“ tak většinová společnost označuje menšinovou náboženskou skupinu, jejíž učení, postoje či chování považuje za deviantní a nebezpečné.

Negativní konotace tohoto pojmu snižují jeho vhodnost pro oblast vědy. Od 60. let proto zainteresovaná akademická obec hledala neutrální pojem, který by výraz „sekta“ nahradil. Zdá se, že téměř všeobecného souhlasu již dosáhl výše zmíněný pojem „nové náboženské hnutí“, jenž je od této doby užíván.[16] Poměr mezi těmito pojmy je tedy možné vystihnout tak, že „sekta“ je lidové, pejorativní označení odmítaných a kritizovaných nových náboženských hnutí (a v přeneseném smyslu někdy též politických stran či jiných útvarů). Jako synonymum slova „sekta“ se v běžném jazyce někdy používá výraz „kult“ (v odlišném významu než výše zmíněný sociologický pojem), případně sousloví „destruktivní kult“. Pod vlivem angličtiny má „kult“ stejné negativní konotace jako „sekta“.

Odborný pojem „nové náboženské hnutí“ tedy označuje společenství, které buď inovuje některé prvky jedné náboženské tradice, nebo přenáší tuto tradici do společnosti, v níž dosud nebyla přítomna (či byla přítomna v jiné podobě), anebo inovativně spojuje prvky několika náboženských tradic. Každopádně je to společenství, které vzniklo na základě náboženské ideje, jež je v určité společnosti a v dané době považována za novou.[17] Ve skutečnosti bývá tato idea zřídka opravdu zcela nová. Může být převzata z jiné, cizí kultury anebo z jiné doby, může být formulována novým jazykem či může být kombinací různých, nyní nově spojených náboženských prvků. Někdy je tato nově znějící idea zároveň prezentována jako stará, tedy jako návrat k původnímu žádoucímu stavu.

Konec ukázky

Table of Contents

ÚVOD

1. NOVÁ NÁBOŽENSKÁ HNUTÍ A NÁSILÍ Imanuelité v Československu a Česku (1991–1995)