Zelené dějiny světa

Životní prostředí a kolaps velkých civilizací

Clive Ponting

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Obálka Zdeněk Ziegler

První české vydání

© Univerzita Karlova, 2018

© Penguin, 2018

Translation © Jiří Hrubý, 2018

ISBN 978-80-246-2496-9 (print)

ISBN 978-80-246-3188-2 (pdf)

ISBN 978-80-246-4115-7 (epub)

ISBN 978-80-246-4114-0 (kindle)

OBSAH

1. Předmluva

2. 1.   Na co poukazuje případ Velikonočního ostrova

3. 2.   Základy historie

4. 3.   Devadesát devět procent dějin

5. 4.   První velký skok

6. 5.   Destrukce a přežití

7. 6.   Nekonečné úsilí

8. 7.   Myšlenkové směry

9. 8.   Drancování světa

10. 9.   Základy nerovnosti

11. 10.   Nemoci a smrt

12. 11.   Velká čísla

13. 12.   Druhý velký skok

14. 13.   Vzestup měst

15. 14.   Vznik blahobytné společnosti

16. 15.   Znečišťování světa

17. 16.   Globální systém v ohrožení

18. 17.   Stín minulosti

19. Doporučená literatura

PŘEDMLUVA

První verze této knihy vyšla v roce 1991 a byla přeložena do třinácti jazyků. Za šestnáct let se svět výrazně proměnil. Sovětský svaz už neexistuje a studenou válku vystřídaly problémy související se světovou dominancí Spojených států a hrozbou terorismu. K četným změnám došlo i na poli ekologie. Některé jsou pozitivní, například dohoda o ukončení výroby freonů [tj. chlor-fluorovaných uhlovodíků], tedy CFC a později i HCFC, která má zamezit dalšímu poškozování ozonové vrstvy. Mnohé změny jsou ovšem k horšímu. Od prvního vydání na Zemi přibyla více než miliarda lidí. Do ovzduší se dostaly miliony tun oxidu uhličitého a hrozba globálního oteplování působí o to naléhavěji. Likvidace deštných pralesů a dalších biotopů probíhá stále rychleji.

Proto mě potěšilo, když za mnou přišel Will Sulkin s tím, že uzrál čas pro druhé vydání této knihy. Příležitosti jsem využil k důkladné revizi celého textu. Všechny kapitoly, kromě první, jsem aktualizoval, přepracoval a doplnil. Jednu kapitolu jsem už nezařadil, jinou naopak připsal. Ve druhém vydání je také výrazně více tabulek a grafů.

Na konci prvního vydání jsem se snažil o rovnováhu mezi optimistickým a pesimistickým pohledem na věc, proto jsem tenkrát napsal: „V minulosti stavělo lidské počínání před společnost prakticky neřešitelné problémy.“ Jenže v uplynulých šestnácti letech jednoznačně převážil pohled pesimistický. Bylo to období nevyužitých ekologických příležitostí. Machiavelli ve Vladaři napsal:

Postřehneme-li ve státních záležitostech včas (což je dáno jen prozíravým lidem) neduhy, klíčící v zemi, brzy je vyhojíme. Zůstanou-li však nepovšimnuty a rozmohou se tak, že bijí do očí všem, není už proti nim léku.[1]

Jak dobře v posledních patnácti letech političtí představitelé světa přistupovali k řešení ekologických problémů? Spotřeba a průmyslová produkce ve světě rostly nebývalým tempem. Následky v oblasti surovin, spotřeby energie a s tím souvisejícího znečištění životního prostředí jsou stále zřejmější. Není pochyb o tom, že globální oteplování je největším z problémů, kterým nyní svět čelí. V posledních letech se vědci stále více obávají, že globální klima dosáhne bodu, od kterého už k fatálním změnám dojde velmi rychle, a tyto změny budou nevratné a ponesou s sebou společenský i ekonomický rozvrat. Doposud byla přijata jen zcela minimální opatření, například Spojené státy nechtějí dělat vůbec nic. Kjótský protokol po svých signatářích žádá jen nepatrné snížení emisí oxidu uhličitého, týká se pouze zemí odpovědných za třetinu celosvětových emisí, avšak ty se k požadovanému snižování pravděpodobně nepřipojí. Až se následky globálního oteplování plně projeví, a může k tomu dojít velmi brzy, bude už pozdě na to, aby se zabránilo katastrofě. V současnosti se ve světě sčítají tendence, které se objevily v uplynulých dvou staletích a které samy o sobě zřejmě během několika let způsobí značné ekologické problémy. Tato kniha se snaží poukázat na to, jak úzce jsou zmíněné trendy propojené s vývojem lidské civilizace.

Rád bych poděkoval Christopheru Sinclairu-Stevensovi za to, že mě před lety pověřil, abych tuto knihu napsal, a Willu Sulkinovi za nadšení, kterým podnítil a doprovázel její druhé vydání. Nejvděčnější jsem ovšem své ženě Lauře, která je autorkou všech mapek, tabulek a grafů nového vydání a která mi během psaní byla vždy velkou oporou.

Clive Ponting

Řecko, 2007

[1] Cit. podle: Niccolò Machiavelli: Vladař. Přeložil Adolf Felix. Praha: Argo 2012, s. 16.

1. NA CO POUKAZUJE PŘÍPAD VELIKONOČNÍHO OSTROVA

Na světě je málo tak odlehlých obydlených míst jako Velikonoční ostrov v Tichém oceánu. Jeho rozloha činí jen asi 400 km^2. Leží 3 200 km od západního pobřeží Jižní Ameriky a 2 000 km od Pitcairnova ostrova, nejbližší obyvatelné souše. Nikdy zde nežilo více než asi 7 tisíc obyvatel. Význam Velikonočního ostrova je na první pohled celkem zanedbatelný, ale jeho minulost představuje vážné varování pro celý svět.

Prvním Evropanem, který na ostrov připlul, byl holandský admirál Roggeveen. Na lodi Arena se sem dostal o velikonoční neděli roku 1722. Našel zde primitivní společnost čítající asi 3 tisíce lidí, kteří žili v rákosových chatrčích nebo jeskyních. Prakticky neustále spolu válčili a uchylovali se ke kanibalismu v zoufalé snaze doplnit minimální zdroje potravin, které jim ostrov poskytoval. Během další evropské návštěvy Španělé v roce 1770 ostrov formálně zabrali, ale plavba k němu byla dlouhá, jeho obyvatelstvo nepočetné a suroviny na něm žádné, takže ke skutečné kolonizaci vlastně nedošlo nikdy. Koncem 18. století se uskutečnily další krátké návštěvy, například ta kapitána Cooka v roce 1774. Jedna americká loď zde pobyla tak dlouho, že s sebou odvezla dvaadvacet místních obyvatel, kteří pak byli použiti na otrockou práci při lovu rypoušů a lachtanů na ostrově Masafuera při chilském pobřeží. Později se počet obyvatel snižoval a životní podmínky zhoršovaly. V roce 1877 Peruánci odvezli do otroctví veškeré obyvatelstvo s výjimkou 110 dětí a starých lidí. Ostrov nakonec anektovalo Chile a zřídilo zde ohromný ranč pro 40 tisíc ovcí, který provozovala anglická firma. Nepočetné zbývající obyvatelstvo se uchýlilo do jediné malé vesnice.

První Evropany udivily důkazy o tom, že na tomto primitivním, barbarském místě kdysi vzkvétala vyspělá civilizace. Po celém ostrově se totiž našlo přes šest set ohromných kamenných soch, v průměru vysokých více než 6 m. Když se antropologové zkraje 20. století začali zabývat minulostí a kulturou Velikonočního ostrova, shodli se na jednom: primitivní obyvatelstvo, které při příchodu prvních Evropanů žilo v naprosté chudobě a zaostalosti, by rozhodně nedokázalo něco tak společensky a technicky složitého jako vytesat, přepravit a vztyčit ohromné sochy. Velikonoční ostrov se proto stal „záhadou“ a objevila se celá řada teorií, které se snažily minulost ostrova vysvětlit. Mezi fantastičtější nápady patří návštěvy mimozemšťanů a ztracené civilizace, které se snad s celými kontinenty potopily do Tichého oceánu a zanechaly po sobě Velikonoční ostrov. O podivnostech ostrova a jeho záhadné minulosti psal v 50. letech norský archeolog Thor Heyerdahl ve své slavné knize Aku-Aku. Tvrdil, že ostrov byl poprvé osídlen z Jižní Ameriky, odkud také pocházela tradice monumentálních soch a kamenných staveb (například v Incké říši). Pád vyspělé civilizace vysvětloval tím, že později na ostrov dorazili kolonisté ze západu, což vedlo k válkám mezi lidmi s „dlouhýma ušima“ a lidmi s „krátkýma ušima“ a zániku původní vyspělé civilizace. Tato teorie je sice méně výstřední než některé jiné, ale svět archeologie se na jejím přijetí neshodl.

Minulost Velikonočního ostrova nijak nesouvisí se ztracenými civilizacemi či jakýmsi esoterickým věděním. Daleko spíš se jedná o úžasný příklad toho, jak je lidská společnost závislá na svém prostředí a jaké následky může mít nevratné poškození životního prostředí. Jedná se o příběh lidí, kterým se s minimálními zdroji a při dané technologické úrovni podařilo vybudovat jednu z nejvyspělejších civilizací v dějinách. Civilizační rozvoj ovšem představoval obrovský tlak na životní prostředí. A když už tento tlak překročil únosnou mez, civilizace pracně budovaná po tisíc let zkolabovala současně se životním prostředím.

Kolonizace Velikonočního ostrova spadá do poslední etapy dlouhého osidlování světa. První lidé sem dorazili v 5. století, tedy v době, kdy v Evropě zanikala Západořímská říše, v Číně již dvě stě let panoval chaos po pádu dynastie Chan, v Indii po krátké existenci zanikla Guptovská říše a značnou část střední Ameriky ovládalo město Teotihuacán. Příchozími byli Polynésané a dostali se sem v rámci objevování a osidlování ohromných prostor Tichého oceánu. První Polynésané pocházeli z jihovýchodní Asie. Na ostrovy Tonga a Samoa dorazili kolem roku 1000 př. n. l. Potom se vydali východním směrem. Kolem roku 300 n. l. připluli na Markézy a pak kolonizace pokračovala dvěma směry. V 5. století pluli na jihovýchod na Velikonoční ostrov a na sever na Havaj. Osidlování Tichomoří zakončily plavby na Společenské ostrovy kolem roku 600 a na Nový Zéland kolem roku 800. Na konci této kolonizace byli Polynésané lidmi, kteří obsadili vůbec nejrozsáhlejší část světa, ohromný trojúhelník, jehož vrcholy byly Havajské souostroví na severu, Nový Zéland na jihozápadě a Velikonoční ostrov na jihovýchodě. Jde o dvojnásobek rozlohy dnešních Spojených států ležících na kontinentu. Dlouhé plavby Polynésané uskutečňovali na dvojitých kánoích, mezi nimiž byla široká plošina, na které se převážely osoby, rostliny, zvířata a potraviny. Šlo o záměrné kolonizační výpravy, z navigačního a mořeplaveckého hlediska velmi pozoruhodné, protože proudy a větry převažující v Tichém oceánu plavbám na východ nepřejí.

Už první lidé na Velikonočním ostrově zjistili, že je tam velmi málo přírodních zdrojů. Je to ostrov sopečného původu, ale tři zdejší sopky byly vyhaslé již nejméně čtyři sta let před příchodem polynéských osadníků. Panovaly tam vysoké teploty a vlhkost. Půda byla poměrně kvalitní, ale špatně odvodňovaná, a na ostrově zcela scházely stálé vodní toky. Sladká voda byla jedině v jezerech, která se utvořila v kráterech vyhaslých sopek. Vzhledem k jeho odlehlosti se na ostrov dostalo jen pár rostlinných a živočišných druhů, přesněji řečeno třicet druhů rostlin, ale ani jeden savec, několik druhů hmyzu a dvě drobné ještěrky. V okolním oceánu bylo jen velmi málo ryb. Příchod prvních lidí situaci nijak nezlepšil. Polynésanům stačilo po celé jejich ostrovní domovině ke skromnému životu jen několik druhů rostlin a zvířat. Domestikovali slepice, prasata, psy a krysu ostrovní. Jejich hlavními plodinami byly jamy, kolokasie, chlebovník, banány, kokosové ořechy a sladké brambory. Na Velikonoční ostrov si osadníci přivezli jen slepice a krysy a velmi brzy přišli na to, že zde panuje příliš drsné podnebí na subtropické plodiny, například chlebovník a kokosové palmy, a že se zde velmi špatně daří kolokasii a jamům, na kterých byl jejich jídelníček zpravidla založen. Osadníci se proto živili prakticky jen sladkými bramborami a drůbeží. Stravu měli jednotvárnou, ale nutričně vyhovující. Její výhoda spočívala v tom, že pěstování sladkých brambor nebylo náročné, takže lidem zbývalo mnoho času na další aktivity.

Nevíme, kolik osadníků připlulo v 5. století, ale sotva jich bylo více než dvacet až třicet. Počet obyvatel postupně narůstal a komunita zavedla společenské uspořádání typické pro celou Polynésii. Základní jednotkou byla širší rodina, která vlastnila a obdělávala půdu. Spřízněné rodiny vytvářely rody a klany, které měly svá střediska, kde se odehrával náboženský život a slavnosti. V čele rodů stáli náčelníci, kteří organizovali a usměrňovali počínání svých lidí a přerozdělovali potraviny a další základní potřeby. Právě tento společenský systém a soupeření (a zřejmě i konflikty) mezi klany se staly předpokladem jak pro úspěšný vzestup civilizace Velikonočního ostrova, tak pro její pozdější kolaps.

Po ostrově byly rozesety malé osady tvořené shluky chatrčí. Plodiny se pěstovaly na okolních polích. Společenský život se odehrával kolem jednotlivých ceremoniálních center, jež lidé po část roku obývali. Největšími stavebními díly byly v té době velké kamenné plošiny ahu známé i odjinud v Polynésii. Sloužily při pohřbech a uctívání předků, zejména předchozích náčelníků. Velikonoční ostrov se od jiných částí Polynésie lišil zejména tím, že pěstování plodin bylo velmi snadné a časově nenáročné, takže se objevil nadbytek pracovních sil, které klanoví náčelníci používali při ceremoniálních aktivitách. V důsledku toho vznikla vůbec nejvyspělejší polynéská kultura a zároveň jedna z nejpokročilejších civilizací, tedy vzhledem k minimálním přírodním zdrojům, které zde byly k dispozici. Obyvatelé Velikonočního ostrova prováděli složité rituály a budovali monumentální stavby a skulptury. Některé rituály spočívaly v recitování podle jediného známého polynéského písma zvaného rongorongo. Nejednalo se zřejmě o skutečné písmo, byla to spíše jen jakási mnemotechnická pomůcka. Jeden složitý rituál prováděli obyvatelé v Orongu v souvislosti s ptačím kultem. Archeologové zde objevili základy čtyřiceti sedmi neobvyklých domů, četné plošiny a velmi plastické skalní rytiny. Obřady probíhaly zejména na ahu. Na Velikonočním ostrově se těchto plošin našlo více než tři sta, zejména při pobřeží. Na intelektuální úroveň alespoň části obyvatelstva lze usuzovat z toho, že nejedna ahu měla podle své polohy nějakou astronomickou funkci, zejména při slunovratech a rovnodennosti. Na jednotlivých lokalitách dodnes stojí jedna až patnáct ohromných kamenných soch, které jsou jedinečnou připomínkou zdejší zaniklé civilizace. Zhotovení těchto soch si vyžádalo nasazení početné pracovní síly. Sochy pocházejí z opracovaného kamene z lomu Rano Raraku. Jejich tvůrci měli k dispozici jen obsidiánové nástroje. Sochy představují velice stylizovanou mužskou hlavu a část postavy. Na hlavy soch byly umisťovány asi desetitunové „paruky“ či klobouky z červeného pískovce z jiného lomu. Tesání do kamene nebylo nijak zvlášť složité, ale časově náročné ano. Vůbec největší problém představovala přeprava soch vysokých asi šest metrů a vážících desítky tun – bylo třeba dostat je na ahu a vztyčit je.

To, jak obyvatelé Velikonočního ostrova problém s dopravou řešili, je klíčem k dalšímu osudu jejich civilizace. Neměli k dispozici vůbec žádná tažná zvířata, jen vlastní svaly, a sochy po ostrově přepravovali na kládách. Počet obyvatel ostrova postupně narůstal. Z původní malé skupiny osadníků v 5. století dosáhla populace kolem roku 1550 svého maxima, asi 7 tisíc lidí. Postupem času výrazně vzrostl počet klanů a spolu s nimi i jejich rivalita. V 16. století už existovalo několik set ahu a přes šest set ohromných kamenných soch. Civilizace se však v době svého vrcholu náhle zhroutila a polovina soch v lomu Rano Raraku už nebyla nikdy dokončena. Zánik tamní civilizace způsobila ekologická katastrofa související s odlesněním celého ostrova, která je klíčem k „záhadám“ Velikonočního ostrova.

Když v 18. století na ostrov připluli první Evropané, nerostly zde žádné stromy, s výjimkou několika solitérů na dně nejhlubšího kráteru vyhaslé sopky Rano Kao. Z nedávných výzkumů, například z pylové analýzy, je však zřejmé, že v době prvního osídlení byl ostrov zarostlý hustou vegetací, mimo jiné též rozlehlými lesy. Pozvolna narůstající obyvatelstvo lesy kácelo. Lidé potřebovali mýtiny na políčka a palivo na otop i vaření. Ze dřeva zhotovovali běžné předměty, používali je jako střešní krytinu i stavební materiál a vyráběli z něj rybářské kánoe. Především však bylo dřevo zapotřebí k přesunu velmi těžkých soch na obřadní místa rozesetá po celém ostrově. Vyžadovalo to velké množství lidí, kteří sochy od lomu k ahu vedli a sunuli po linii posuvných drah sestavených z klád. Množství spotřebovaného dřeva bylo nesmírné a dále rostlo s tím, jak mezi sebou jednotlivé klany stále intenzivněji soupeřili ve vztyčování soch. V důsledku toho už kolem roku 1600 na ostrově nezůstaly téměř žádné lesy a vztyčování soch ustalo, mnohé z nich už napořád zůstaly v lomu.

Odlesnění ostrova neznamenalo jen konec složitého společenského života a obřadů, ale drasticky se podepsalo i na běžném životě lidí. Kolem roku 1500 si lidé přestali stavět dřevěné domy, protože dřeva bylo stále méně, a stěhovali se do jeskyní. Když pak asi o sto let později dřevo došlo úplně, museli si vystačit s materiály, které měli po ruce. Ve svazích si hloubili kamenné přístřešky nebo si stavěli nepevné chýše z rákosu, který rostl na březích kráterových jezer. Už nemohli vyrábět kánoe, a proto začali používat rákosové čluny, na kterých nebylo možné daleko doplout. Rybolov se také stal obtížnějším, protože rybářské sítě bývaly zhotovovány z vláken papírovníku čínského (z jehož kůry bylo možné vyrábět i tkaniny), ten však už na ostrově neměli. Odlesnění ostrova mělo velmi negativní vliv i na půdu, jíž se už tak nedostávalo ani hnojiv živočišného původu, nutných k doplnění živin, které z polí odebíraly plodiny. Na obnažených plochách se zvyšovala půdní eroze, takže se základní živiny vyplavovaly z půdy. V důsledku toho pole plodila méně a méně. Jediným potravinovým zdrojem, na kterém se výše zmíněné problémy nijak nepodepsaly, byla drůbež. Její význam se tím pádem zvýšil a bylo ji třeba chránit před zloději. Od té doby se na Velikonočním ostrově datuje existence kamenných kurníků. Zdroje se zmenšovaly a 7 tisíc lidí se na ostrově nemohlo uživit, proto počet obyvatel rychle klesl.

Po roce 1600 už společnost Velikonočního ostrova upadala a navrátila se do primitivnějších podmínek. Bez stromů neměli obyvatelé možnost udělat si kánoe, takže byli na odlehlém ostrově uvězněni. Před důsledky ekologické katastrofy, kterou si sami způsobili, nebylo úniku. Odlesnění se odrazilo také na společnosti a její kultuře. Neschopnost vztyčit další sochy musela narušit víru i společenské uspořádání a zpochybnit samotné základy, na nichž byla vyspělá společnost vybudována. Konflikty vyvolané mizejícími zdroji se stupňovaly, až se nakonec válčilo takřka neustále. Rozšířilo se otroctví a jelikož se nedostávalo bílkovin, obyvatelstvo se uchylovalo ke kanibalismu. Ve válkách šlo hlavně o to zničit ahu nepřátel. Některé plošiny se nadále používaly při pohřbech, ale většinu z nich lidé opustili. Ohromné kamenné sochy se nedaly zničit, a tak si je klany alespoň navzájem strhávali. První Evropané, kteří připluli v 18. století, našli jen několik stojících soch. Ve 30. letech 19. století už nestála ani jedna. Evropané se primitivních domorodců vyptávali, jak se podařilo sochy přemístit z lomu, ti se však už nepamatovali na to, co jejich předci dokázali, a proto tvrdili, že obrovské sochy po ostrově „pochodovaly“. Ani Evropany v bezlesé krajině nenapadlo žádné logické vysvětlení, byli zmatení stejně jako domorodci.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

1.   Na co poukazuje případ Velikonočního ostrova