(ukážka)

Tento překlad byl vydán s laskavou finanční podporou NORLA.

Kniha vychází ve spolupráci s Hagen Agency, Oslo.

Copyright © Schibsted Forlag AS, 2010

V norském jazyce vyšlo v nakladatelství Schibsted Forlag AS, Oslo.

Translation © Eva Dohnálková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-637-1

ISBN mobi 978-80-7462-639-5

Once in a lifetime

you live and love

once in a lifetime

you die

once in a lifetime

the sun goes down

protect and survive

C. MacDonald – Runrig

Kapitola 1

Landegode

Vzhledem k tomu, že mezi třiačtyřiceti obyvateli ostrova neměli žádné vrstevníky, drželi ti dva kluci při sobě v dobrém i zlém. A pokud se celé vaše dětské hřiště sestává z jednoho ostrova a přilehlých ostrůvků, je třeba využít každý jejich čtvereční metr. Proto se vydali ke skalkám na pobřeží zkontrolovat, co moře od jejich poslední výpravy vyplavilo. Jestli nenajdou něco, co by stálo za to. Ostrý vítr ze severozápadu se po několika dnech překvapivě utišil a vanul teď mírněji od jihovýchodu, a i když šli přímo proti němu, už nezalézal mrazivě za nehty, ale spíš jen tak zčerstva pofukoval. Drželi se na hranici mezi suchou částí svahu a kluzkými skalami potaženými mořskými řasami, ani ne metr nad mořskou hladinou. Měli na sobě záchranné vesty – nutný předpoklad toho, aby se mohli pohybovat samostatně. Oba sice uměli plavat, ale divoké vodní proudy by nepřekonal žádný dvanáctiletý kluk.

„Dneska jede Vesterålen,“ ukázal jeden z kluků na loď v dálce. Která z lodí to je, se nedalo na tu vzdálenost vůbec přečíst.

Ten druhý napnul zrak a mlčky přikývl. „Má čtvrt hodiny zpoždění,“ konstatoval a bezpečně se přenesl přes metrovou trhlinu.

Šli dál, balancovali na lesklých skalkách a přitom stále pátrali po nových objevech. Když minuli úpatí jedné ze skal, upoutal jejich pozornost nějaký zvuk.

„Pšt!“

„Co to je?“

„Tak sakra poslouchej.“

Vánek přinášel zvuk, který se nepodobal ničemu, co znali.

„Nemohl by to být tuleň, co někde uvízl?“

Stáli mlčky a soustředili se na zvuk, který zazníval stále zřetelněji.

„Tak tohle není tuleň ani náhodou.“

Kluci se rozběhli, jak nejrychleji to v terénu šlo, a jenom několikrát se zastavili, aby se ujistili, že běží správným směrem. Vystoupali na jedno ze skalisek, lapali po dechu a vyčkávali. Zvuk zazníval v krátkých opakovaných záchvěvech.

„Jde to támhle z té pukliny. Muselo tam nějak uvíznout.“

„Muselo?“

„Nějaké to zvíře. Já nevím.“

Dali se k moři, teď už trochu soustředěnější, jako kdyby jim něco bránilo. Puklina se táhla skaliskem jako otevřená rána. Když se přiblížili jejímu okraji, klekli si na všechny čtyři a těch pár posledních metrů překonali takto. Zvuk utichl a oni se opatrně vyklonili. Mezi skalisky kdosi klečel. Voda mu sahala nad pás. Když sebou trhl, kňučivě u toho zasténal a oni si všimli, že klečí na malém kameni. Při dalším škubnutí se ukázalo, že ruce má připoutané pod vodou. Pak znovu ten zvuk, jako řev zvířete ve smrtelném strachu. Marně se pokoušel osvobodit, zvedal hlavu k šedivému nebi a znovu zabral.

„Haló?“

Volání vyvolalo novou vlnu křečí a vzduch prořízl řev.

„Haló?“

Tentokrát neznámý ztuhl, jako by usilovně hledal nějaký důkaz, že hlas není jen pouhou iluzí.

„Potřebujete pomoc?“

Muž se zoufale rozhlížel kolem sebe. Zahlédl je v periferním vidění a pokusil se otočit, ale dopadlo to tak, že sklouzl do vody. Nový řev, to jak se znovu snažil vyhrabat na kámen. „Pomozte mi.“ Hlas měl chraplavý, slova mu vázla v krku.

Opatrně k němu slézali puklinou. Rozšířenýma očima sledoval každý jejich krok, jako kdyby je pouhé mrknutí oka mohlo změnit v přelud a rozplynuli by se jako všechny ty přízraky před nimi. Zcuchané vlasy mu splývaly jako kluzké vodní řasy, pod nimi prosvítala bledá pokožka hlavy.

„Co se stalo?“ Zastavili se na vzdálenost natažené paže od něj.

„Pomozte mi.“ Neznámý se pokusil zvednout ruce, ale znovu sklouzl.

Vrhli se k němu, a když se ho snažili vytáhnout, narazili na řetěz.

„Jak se vám podařilo...“ I pod zčeřenou vodou bylo zřetelně vidět, že má nasazená pouta. Zahlédli i železný kruh připevněný ke skále v hloubce asi jednoho metru.

Nové trhnutí řetězem a mužův zmodralý bledý obličej se stáhl v bolestné grimase. Ale žádné slzy, žádné vzlyky, jen strachem zkřivená tvář.

„Který šílenec tohle udělal?“

Muž se podíval někam za ně a pohodil hlavou.

Kapitola 2

Bergland, 90 kilometrů severně od Bodø

Doléhaly k nim vytrvalé, poklidné údery a ve vlnách se zrcadlilo zamlžené podzimní slunce. Starší manželé se vydali podél skal. On, několik kroků před ní, jí pomáhal bezpečně sejít. Dole na pláži ji vzal za ruku a v bezpečné vzdálenosti od vln kráčeli dál. Šli tudy nesčetněkrát, ale stejně si dávali na čas, užívali si přítomnost toho druhého a vychutnávali okolí. Čas od času mu položila hlavu na rameno a na něco ukazovala. Pak chvíli postáli, on souhlasně pokýval a šli dál.

Když se přiblížili k zátoce na druhé straně, znovu se zastavili. Zase si něčeho všimla a ukazovala na to. I když nebylo poznat, co to moře přináší, upoutalo to její pozornost a zůstali stát.

„Co to je?“ zeptala se.

„To vážně nevím.“

Stáli mlčky. Ještě pořád se drželi za ruce.

Předmět připlaval blíž a on cítil, jak mu tiskne ruku silněji. „Vypadá to jako nějaká panenka,“ ozval se.

„Zapomenutá hračka, kterou unáší moře.“

Nemohl s ní hned souhlasit: „Spíš ji někdo pustil po vodě. Vypadá to, jako by ležela na nějakém malém voru.“

„U všech svatých... nenašli tady nějakou starou panenku na voru minulý týden?“

„No ano.“

Vlny brzy donesly malý vor posledních pár metrů ke břehu, on se mu brodil naproti a opatrně jej zvedl. Vor byl vyrobený z lýka s pažením a celý ho ještě napříč křižovaly provázky, aby z něj panna nevypadla.

Podal jí ho. „Panenka na výletě.“

Zůstala stát a civěla na to s výrazem, který nedokázal interpretovat. „Porcelánová panna.“

„Stará?“

Přikývla a oči přitom nespouštěla z panenky. Vybledlé barvy. Uvažovala, že sukně byla dříve černá, nyní vybledla do špinavě šedé a kdysi křídově bílá pleť na sobě měla zažloutlé skvrny. Opatrně pannu odvázala z voru a podržela ji před sebou. „To se mi nelíbí.“

„Někdo prostě jenom tu pannu chtěl poslat novému majiteli.“

Dál pannu zkoumala a opatrně jí otáčela. „Takové panenky se dneska už neprodávají. Proč dvě takové během jednoho týdne? To vypadá jako... nějaké znamení.“

„Ale no tak, Ado.“

„Jako kdyby... já nevím.“

Objal ji. „Jako kdyby co?“

Povzdechla si a zachvěla se. „Jako by se někdo snažil skrze tu panenku vykřičet svoji beznaděj.“

Kapitola 3

Bodø

Evil walks behind you

Evil sleeps beside you

Evil talks arouse you

Evil walks behind you

„Přemýšlel jsi někdy nad tím, co ten ochraptělej blbec vůbec zpívá?“ Chlapci bylo dvanáct a půl roku a nedbale se rozvaloval na sedadle spolujezdce opřený o dveře.

„Vlastně tak úplně ne. Hlavní je, že mi z toho běhá mráz po zádech.“

„Ježiš!“ obrátil kluk oči v sloup. „Hlavně ta kazeta je už úplně ohraná. Máš ji tady už přes sedm let.“

„Do téhle dva čtyři jedničky se žádný přehrávač na cédéčka dávat nebude,“ poplácal vrchní inspektror Rino Carlsen láskyplně přístrojovou desku a lišácky se na syna zadíval. „A víš proč?“

Chlapec se znovu zašklebil.

„Tohle je bezhiphopová zóna, brzo poslední svého druhu. Do těchhle dveří žádný Puff Duffy nebo Dust Daddy nesmí.“

„Puff Daddy. Vlastně se teď jmenuje P. Diddy.“

„To máš fuk. Žádnej přihrbenec v pletený čepici a s kalhotama na půl žerdi mi v týhle káře ty svoje naštvaný stížnosti vyřvávat nebude.“

„Víš, že osmdesátý léta jsou už dávno pryč?“

„Jednou tě přesvědčím, Joakime. Připrav se na to.“

Joakim Carlsen si stáhl čepici přes oči a demonstrativně vzdychl. Vlastně byl na svého tátu hrdý a většina jeho úvah mu připadala zábavná. Svým zvláštním způsobem to byl rozhodně vtipný táta, který se od těch ostatních odlišoval. Nejenom tím, že pracoval jako policista, ale taky tím, že se zasekl v čase někdy před pětadvaceti lety. Šlo si jen stěží představit, že otec někdy zlatá osmdesátá opustí. Něco podobného naznačovala i matka při odpovědi na otázku, proč se odstěhovala. „Vyrostli jsme,“ říkávala. „Totiž, já jsem vyrostla a on zapustil kořeny.“ Joakimovi nečinilo žádné potíže tomu vysvětlení uvěřit, protože nejen to tyrkysové Volvo se od roku 1985 nezměnilo. Rino Carlsen už dávno našel své pravé já a nikdy neměl potřebu ho nějak vylepšovat.

„Vyložím tě u benzinky. Nedovedu říct, kdy budu doma, máme nový případ.“

„Vraždu, znásilnění nebo někdo močil na veřejnosti?“

„Případ,“ zopakoval a bliknul, že odbočuje.

„O. K. Pozvu si pár kámošů. Říkal jsem si, že trochu vohulíme stereo,“ vyklouzl Joakim ze sedadla. „P. Diddy,“ dodal a zabouchl za sebou dveře.

Rino mu zahrozil pěstí a široce se usmál. Syn mu na to odpověděl gestem, které si v poslední době oblíbil a které pravděpodobně nějak patřilo do toho hiphopového světa. Byl to synův nápad, aby ho Rino s bývalou ženou měli ve střídavé péči. Vůbec se zdálo, že rozvod zvládl bez hořkosti a smutku, snad díky tomu, že se všechno odehrálo bez povyku. Nedošlo k žádným klasickým konfliktům, až teprve před pár týdny, kdy žena Rina textovou zprávou požádala, aby souhlasil s tím, že Joakim podstoupí léčbu Ritalinem. To na chvíli začal vidět rudě. Žádala po něm, aby souhlasil s poměrně spornou diagnózou a s tím, že bude chlapec brát stimulující drogu. V době, kdy se rodiče za každou cenu snaží udržet děti od těch svinstev co nejdál. Jistěže měl Joakim problém se uklidnit a tím pádem i problém přizpůsobit se školní rutině, ale nasadit mu léčbu, která v praxi znamenala dopovat ho od rána do večera, to bylo přinejmenším přehnané. Stiskl volant pevněji. Jestli se má Joakim dopracovat vnitřního klidu tak, že si bude házet s matčinými CD Ronana Keatinga jako s talířem, tak prosím. Souhlas ale jen tak nedostane.

O pár minut později zaparkoval před nemocnicí a našel oddělení akutního příjmu. Ohlásil se u přepážky a okamžitě ho vzali do kanceláře, umístěné asi v polovině chodby.

Lékařův vzhled prozrazoval, že se nachází v pozdní pubertě, ale vystupoval jako člověk s mnohaletými zkušenostmi. Zkoumavě si Rina prohlížel: „A vy jste?“

„Policista,“ pokrčil Rino omluvně rameny a natáhl ruku. „Rino Carlsen. Polovinu útvaru zaměstnává návštěva pana ministra. Vlastně zaskakuju za kolegu, který taky už za někoho zaskakoval.“

Lékař souhlasně přikývl. Bez pochybností přijal, že člověk v riflích, který tady před ním stojí, je policista. Pak se s obavami zadíval do počítače, jako by se všechno pacientovo utrpení přesunulo z těla na hard disk. „Musím vás požádat, abyste to omezil jenom na to nejnutnější. Nanejvýš deset minut. Když jsme ho přijímali, byl na tom zle, jak po psychické, tak po fyzické stránce. Omrzliny jsou zrádné. Některých si člověk ani nevšimne, dokud nepoškodí kůži, například v obličeji, kde je kůže silnější. Ruce jsou naproti tomu citlivější, než si většina lidí myslí. Omrzliny z ledové vody jsou navíc něco úplně jiného než omrzliny od ledového větru. Tenhle člověk si myslel, že nejstrašnější bolest svého života má už za sebou.“

„A má?“

„Měl, dokud mu promrzlými cévami znovu nezačala proudit krev. Miliony jehliček, které bodají do citlivých nervových spojů.“

Rino věděl, jaké to je, když je člověku zima na ruce – v zimním období bylo jeho Volvo pěkně nevypočitatelné. „Máte nějakou představu, jak dlouho měl ty ruce ve vodě?“

„Až moc dlouho. Hrozí mu trvalé následky. V konečném důsledku amputace, ačkoliv teď je samozřejmě moc brzo cokoliv hodnotit.“

„Ale bavíme se tu řádově o hodinách.“

„To rozhodně.“

Vrchní inspektor cítil, jak se mu pod kůží rozlézá chlad. „No, ukážete mi, kudy k němu?“

„Ještě jedna věc. Při přijetí by se jeho stav dal přirovnat k psychóze.“

„A teď...?“

„Reaguje přiměřeně, ale potřebuje od toho traumatu odstup, ne ho prožívat znovu. Jak jsem říkal, maximálně deset minut.“

Prošli dvěma chodbami a doktor mu naznačil, aby zůstal stát. Pak strčil hlavu do dveří. O pár vteřin později na ně mlčky kývla zdravotní sestra opouštějící pokoj. Lékař zaťukal prstem na hodinky a otevřel mu.

Pacient napůl seděl v posteli opřený o její zvednuté čelo. Ruce měl zafačované a položené na vyvýšeném opěrátku a nepřítomně na Rina zíral.

Jeho identitu už potvrdili. Šlo o Kima Olaussena.

Rino si přitáhl židli pro návštěvy blíž k posteli a posadil se. „Jmenuju se Rino Carlsen. Pracuji na policejní stanici tady ve městě. Toho obleční si nevšímejte, zavolali mě rovnou z domu.“

Mužův výraz se nijak nezměnil.

„Nebude vám vadit, když vám položím několik otázek?“

Pořád žádná reakce.

„Ten kluk v bílém plášti mi dal deset minut. Jestli to bude brát moc vážně, tak mi teď zbývá devět. Nebude vám vadit, když půjdu rovnou k věci? V tom případě nejdřív to základní: víte, kdo za tím zločinem stojí?“

Muži se zachvěl spodní ret a pak se ozvalo chraplavé: „Ne.“

Zhruba před třemi lety se stalo něco podobného. Jiného muže tenkrát také někdo připoutal s rukama pod vodou. Předtím ho unesl z jeho vlastního domu a na místo ho odvezl v želízkách a s kapucí přes hlavu. Až dodneška se z toho činu nikdo nezodpovídal a z případů, které se Rinovi nepodařilo objasnit, ho právě tenhle tížil nejvíc. Když mu oznámili, co se na ostrově Landegode událo, připadalo mu to jako výsměšná připomínka.

„Můžete mi říct, co se stalo?“

Muž zíral nepřítomně, a tak otázku zopakoval.

„Srazil mě...,“ promluvil apaticky. Pravděpodobně do něj nacpali léky proti bolesti. „...chystal jsem se zavřít.“

Teprve teď Rinovi došlo, že muži se špatně mluví. Namohl si hlasivky tím zoufalým křikem. „A pracujete kde?“

„Ve Sklepě.“

Takže v jednom z nejpochybnějších podniků v Bodø. „Byl jste sám?“

Pomalé mrknutí a smutný výraz, který jako by měl naznačit, že byl sám na celém světě. „Uklízím to nejhorší. Aby to bylo hotové před dopolední směnou.“

To nejhorší. Vybavil si obraz mladických flámů, který se ale hned snažil potlačit.

„Takže jinými slovy někdo, kdo se schoval v místnosti.“

Chvíli trvalo, než se dočkal odpovědi. „Určitě to tak udělal.“

„Viděl jste ho?“

„Okamžitě jsem omdlel.“

„A když jste se probral?“

Zase ten nepřítomný pohled. „Bylo mi zle a chtělo se mi zvracet. Kromě toho jsem měl něco přes hlavu.“

„Nějakou kapuci?“

Prudký záškub způsobil, že se kovové části postele rozvrzaly. Muž začal na okamžik dýchat zrychleně, ale postupně se dech uklidnil. „Možná nějaký pytel. Každopádně to propouštělo dost vzduchu, abych mohl dýchat.“

„A vidět?“

Zamítavě zavrtěl hlavou.

„Bylo jich víc?“

Hruškovitý obličej se stále více propadal do polštáře. Ten způsoboval, že tváře vypadaly ještě ochableji než ve skutečnosti. „Jenom jeden.“

„Určitě?“

Ticho si Rino vyložil jako souhlas. „Co se stalo dál?“

„Většinu toho mám v mlze. Ale nakonec jsem pochopil, že ležím v kufru. Došlo mi to, teprve když mě vytáhl ven.“

„Jak vás dovezl na místo?“

„V kánoi.“

Takovou odpověď inspektor nečekal. „V kánoi?“

„V něčem úzkém a těsném. Příčné výztuhy mě dřely do ramen a do boků. Musela to být kánoe.“

Rina napadlo, že v kánoi na Landegode lidi často nejezdívali, takže pokud by někdo byl vzhůru a všiml si toho, určitě by ho to zaujalo. „Máte představu, kdy v průběhu noci k tomu zhruba došlo?“

„Zavíráme v půl třetí, takže to muselo být chvíli před třetí. Do svítání to byla celá věčnost, nebo mi to tak aspoň připadalo. Když tam tak sedíte a přemýšlíte, jak vysoko voda vystoupá...“ Další záškub těla jako by dosvědčoval, že vzpomínky jsou ještě velmi živé. „Povolil mi provaz a chtěl, abych pomalu počítal do tisíce. Pak jsem si mohl z hlavy sundat tu látku. A tak jsem počítal. S vteřinovými rozestupy a v rukou mi přitom pulzovalo tisíc ďasů. Myslím, že možná kvůli tomu jsem se neodvážil počítat rychleji. Děsil jsem se, že až si tu kapuci sundám, zjistím, že mi něco udělal s rukama. Jako kdybych je tam neměl. Cítil jsem jen šílenou bolest.“

Rino zaťal pěsti. „Na skále, hned vedle místa, kde jste seděl, jsme našli kresbu. Myslíme si, že ji tam dal pachatel.“

Žádný výraz souhlasu či nesouhlasu. Jen prázdný, skelný pohled.

„Ty panáčky zřejmě načmáralo nějaké dítě. Za jiných okolností by si jich člověk ani nevšiml, ale v kombinaci s takovým sadistickým činem...,“ sklonil se Rino blíž, „...se zdá pravděpodobné, že to něco znamená. I ten způsob, jakým kresbu připevnil. Nejjednodušší by bylo položit ji na nějaký kámen a v rozích zatížit malými kamínky, aby neuletěla. Ale přilepit ji na hladkou skálu...“

„Chtěl, abych to viděl.“

„To si taky myslíme. Otázka zní – proč.“

„Nepřemýšlel jsem o ničem jiném, ale popravdě, nemám ani tušení, kdo to udělal a proč.“

Rina odpověď nepřekvapila. I v předchozím případě našli, očividně stejnou, kresbu a ani oběti, ani vyšetřovatelům se nepodařilo přijít na její význam. Ani Rinovi, který ji měl několik měsíců přilepenou na zdi před sebou, dokud i on nerezignoval.

„Co ten podpis?“ I ten byl stejný jako minule. Iniciály O. D. v levém dolním rohu.

Muž se pokusil zavrtět hlavou.

„Nic vám to neříká?“

„Nic.“

Vtom se otevřely dveře. Vešla sestra: „Doktor Berg vás upozorňuje na dohodnutý čas.“

Rino cítil neodbytnou potřebu vzkázat po téhle spojce doktorovi něco, co by ho uzemnilo, ale ovládl se a namísto toho se otočil k muži v posteli: „Nebude vám vadit, když to o pět minut natáhneme? Já bych to doporučoval. Možná si ještě pamatujete ze školy, že záskok je vždycky hodnější než běžný učitel. A dneska tady zaskakuju já.“

Muž souhlasně přikývl.

„Poproste doktora, ať vynuluje stopky,“ obdařil sestru širokým úsměvem. To většinou přesvědčilo i ty nejzatvrzelejší, to měl vyzkoušeno.

„Zkrátím to. Častokrát se stává, že když člověk nemůže využívat některý ze smyslů, ve vašem případě zrak, ostatní smysly se zostří a člověk podvědomě vnímá věci, kterých by si jinak nevšiml. Chci tím říct, že pravděpodobně o pachateli něco víte, ať už si to uvědomujete nebo ne. Možná nějak zvláštně voněl, možná byste mohl odhadnout, jak byl vysoký, z toho, jak vás zvedl nebo nesl. Dál může být typický třeba tón hlasu nebo dialekt.“

„Byl silný.“

„To je aspoň něco.“

„Hodně silný.“

„Ano? Kvůli čemu si to myslíte?“

„Když mě svazoval, tak mě vlastně držel skoro celou dobu jenom jednou rukou.“

Vrchnímu vyšetřovateli očekáváním úplně poskočilo srdce. Poprvé v průběhu dnešního dne.

„Zavadil jsem rukou o něco, co vypadalo jako guma, a říkal jsem si, že je to nějaký neopren.“ Těžce polkl. „Bál jsem se, že se mě chystá utopit.“

V tu chvíli na Rina přešlo něco z mužova hrozného zážitku, protože jestli se v inspektorově bezstarostné a harmonické mysli objevoval nějaký děsivý stín, tak to byl strach z utonutí. Samotné smrti se nebál, přepokládal, že ho čeká zhruba za padesát let. Nebál se ani toho, jak se to stane. Jenom ne utonutí. Nějak to souviselo se vším tím polykáním vody...

„Něco říkal... šeptal mi to do ucha.“

„A co?“

„Něco se slovem ‚jus‘.“

„Jus?“

„Talons nebo talions. Tak něco.“

Rina napadlo, že by mohl zavolat svému kamarádovi, který byl právník. Pokud šlo o výraz z právnické oblasti, je tu šance, že ho bude znát. „O. K., nebudu vás dál trápit, ale kdybyste si na něco vzpomněl, tak se mě nebojte kontaktovat. Ano?“

Spodní ret se muži opět roztřásl. Bylo jen otázkou času, kdy se bezmoc s tichým pláčem vyvalí ven. „Hrozil jsem a prosil, brečel a nadával, ale nic nepomohlo. Pevně mě spoutal a nechal mě tam... vítr šel proti mně, ale volal jsem za ním, že unesl někoho jiného, odříkával jsem svoje rodné číslo a jméno, pak data narození a jména mých rodičů, ale byl pryč.“

Rino vstal, pochopil, že ten chudák své ponížení prožívá znovu. Jedna věc ale byla jistá, někde za tím vším stojí mimořádná nenávist. Protože žádná nenávist nenaroste do tak hrůzných rozměrů bezdůvodně. Když za sebou zavíral dveře, vytanuly mu na mysli verše z ohrané kazety jako zpožděná ozvěna.

Evil walks...

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3