Roman Brat

Čuvi v pralese

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Roman Brat

Illustrations © Miroslav Regitko

ISBN 80-10-00665-3

ISBN EPUB 978-80-971613-5-4

I. Čuvi, čierny ňufáčik

Musím sa vám, deti, priznať, že som sa odmalička hanbil za svoj čierny nos. Len čo som prišiel na svet, videl som, že všetky psy ho majú taký, nuž ale to bola slabá náplasť na moje trápenie. U nás v rodine som z času na čas začul, že čuvač s takým bielym kožúškom, ako som ja, sa narodí naozaj len výnimočne, že môžem byť naň hrdý, vraj je belší ako vločky tunajšieho snehu. Čo by som tajil, som naň hrdý. Dobre mi robí, keď zo všetkých strán ku mne prilietajú slová chvály, aký som krásne bielučký, bez jedinej žltkastnej škvrny. Iba ten nos ma trápi, neviem si naň zvyknúť a ako som povedal, hanbím sa zaň. Vždy keď išiel okolo náš dobrý pán Jakub, ale aj iní ľudia, ktorým som sa chcel veľmi zapáčiť, rýchlo som strčil svoj ňufáčik do snehu. Nazdával som sa, že keď to čierne čudo na mojej papuľke ukryjem do čohosi bieleho, ešte väčšmi mi vynikne kožúšok a všetci ma budú chváliť. Nikto ma však nechválil, smiali sa mi a pokrikovali na mňa: „Hej, Čuvi, nos ti zamrzne, budeš ho mať ako cencúľ.“ Nerozumel som im a dosť ma to hnevalo. Teraz už viem, čo je cencúľ a už som dosť veľký na to, aby som pochopil, prečo sa mi smiali. Aj tak si však myslím, a toto moje presvedčenie je skalopevné, že s bielym ňufáčikom by ma mal celý svet ešte radšej.

Náš dobrý pán Jakub ma mal veľmi rád. Vlastne, všetky čuvače na salaši mal veľmi rád, ale mňa mal asi zo všetkých najradšej, lebo keď sa mi milo prihováral a šantil so mnou, nikdy nezabudol prehodiť: „Čuvi, z teba raz možno bude slávny pes.“ Veď som slávny, hovorieval som si v duchu, a keď sme sa s pánom dosýta vybláznili, utekal som sa k jazierku presvedčiť, či sa v ňom uvidím v celej svojej bielej kráse.

Jedného dňa ma môj dobrý pán Jakub naložil do auta a pobozkal svoju dobrú ženu Máriu so slovami: „V Brazílii Čuvi zažiari aspoň tak, ako tamojšie slnko, uvidíš.“ Vzápätí sme odštartovali a viezli sme sa dlho-predlho, nevedno kam.

V neznámom meste sme potom prestúpili do veľkého oceľového vtáka, čo sa vraj volá lietadlo, a tam mi môj dobrý pán Jakub povedal, že poletíme spolu cez more na výstavu psov. Od blaženosti sa mi zakrútila hlava. Na výstavu psov? No to je úžasné, tešil som sa, celkom určite tam budem mať ten najkrajší a najbelší kožúšok spomedzi všetkých. Oceľový vták sa odlepil od širokej sivej cesty a stúpal do výšav. Nikdy predtým som nevidel zem z výšky, všetko sa mi na nej videlo akési malé. Lenže tento nový poznatok o svete ma temer vôbec nezaujímal, nadovšetko ma blažila skutočnosť, že ideme kamsi na druhý koniec zemegule a tam budem môcť ukazovať svoju bielu srsť. Keby len nebolo toho čierneho ňufáčika! Nuž čo, nikto nie je dokonalý.

II. Hovoriaci kameň

Keď oceľový vták začal klesať k zemi, bolo mi trochu zle. Akosi čudne nás natriasalo, ľudia sa kŕčovito držali svojich sedadiel a rozličné predmety im padali na hlavu. Odrazu bolo vôkol nás plno kriku a akési malé dieťa plakalo.

– Čo sa to robí? – spýtal som sa svojho dobrého pána Jakuba, no ten bol rovnako ako ostatní v lietadle celý bledý a vyzeral ustarostene.

– Vieš, Čuvi, asi sa zajtra na výstavu nedostaneme. Ak všetko dobre dopadne, toto lietadlo pristane kdesi v pralese a o niečo neskôr po nás prídu záchranári.

Vtom som pocítil silný náraz, potom ešte jeden a nato sa lietadlo prevrátilo. Na ostatné sa už nepamätám.

Keď som otvoril oči, videl som nad sebou veľa hustých zelených stromov. Pôsobili trochu strašidelne. Takmer sa ma dotýkali konármi, akoby ma chceli uchytiť a kamsi zavliecť. Zišlo mi na um, že musím čím skôr nájsť svojho dobrého pána Jakuba. Vyskočil som na rovné nohy a dal som sa pobiehať hore-dolu. Rýchlo som sa však unavil, v hustých porastoch pralesa bolo veľmi teplo a vlhko. Keby som si tak mohol vyzliecť kožúšok, lepšie by sa mi hľadalo, pomyslel som si a ľahol si k veľkému kameňu.

– Hej, ty si ale nezdvorilý, – obrátil sa ku mne kameň, ktorý, ako sa ukázalo, nebol kameňom, ale nejakým tvorom. – Prečo nejdeš niekam inam, nevidíš, že tu spím?

– Prepáčte, prosím, nehnevajte sa na mňa, pán kameň, alebo kto ste, nechcel som vás zobudiť, – povedal som zdvorilo a chystal som sa odbehnúť.

– Počkaj, chlpáč, kam bežíš, nože sa vráť a povedz mi, kto si a čo tu robíš.

A tak som tomu kameňu, ktorý nebol kameňom, ale akýmsi pásavcom, čo mal papuľku ako vysávač môjho dobrého pána Jakuba, porozprával o našom salaši, o našich horách, o snehu a lietadle úplne všetko. Pozorne si ma vypočul, raz zastrihal ušami, dva razy zavrtel chvostom, tušil som, že preto, aby mi dal najavo, ako tuho rozmýšľa, a potom povedal:

– Máš šťastie, že si ma stretol, to ti hovorím priamo, chlpáč! V tých vašich horách asi nebýva ani jaguár, ani anakonda, ani aligátor. Ale v tomto lese veru hej a takého príšerne bieleho by ťa jeden, druhý alebo tretí zjedol na počkanie.

– Zjedol? Chceš tým povedať, že oni jedia biele čuvače?

Koniec ukážky

ISBN 80-10-00665-3

ISBN EPUB 978-80-971613-5-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

I. Čuvi, čierny ňufáčik

II. Hovoriaci kameň

Tiráž