Roman Brat

Mordovisko

Bláznivé príbehy zo školy a okolia

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Roman Brat

Illustrations © Miroslav Regitko

ISBN 978-80-10-01743-0

ISBN EPUB 978-80-971613-1-6

Preč s nudou

Zrušil som nudu. Raz a navždy. Tak som sa rozhodol a verím, že dobre. A nielen preto, aby som vniesol do svojho života nový vietor, ale aj preto, aby som podal svedectvo o výnimočnosti našej triedy. Že v čom je výnimočná? Ani nie v športe, ani v prospechu, ani v dobrom správaní. Naša trieda vyniká v tom, že sa v nej ustavične niečo deje. V triede sa nikdy nenudím, to len doma. Nudu som teda zrušil a urobil som to tak, že som si sadol k počítaču a pustil sa do písania. Do písania príbehov. Musím priznať, že niektoré som si vymyslel, ale väčšinu som odpozoroval zo života. Podobne sa vyjadrujú aj dospeláci, oni ustavične čosi zvyknú odpozorovať zo života. Ibaže moje príbehy sú naozaj zo života, aj tie vymyslené, a dospeláci nehovoria celkom pravdu, keď vyhlasujú to isté! Kde by sa oni dostali k takým historkám, ako sú tie moje? Jasné, mnohí z nich sa o podobné pokúšajú, fantazírujú o nás, ale to nie je ono. Keď sa u nás dejú veci, nijakí dospeláci sa pri tom nevyskytujú. Tak potom ako by o nich mohli písať?

Rozhodol som sa vziať tieto záležitosti do vlastných rúk. Po prvé preto, aby som sa prestal nudiť, a po druhé preto, aby som vyvrátil pokrivený pohľad dospelákov na nás. V prípade, ak sa vám moje príbehy budú páčiť, môžete mi zatelefonovať na číslo 0909 009 009. Verím, že sa budem môcť pochváliť aj Kláre. Možnože sa prestane ustavične zhovárať len s Ferim a venuje mi konečne aspoň jeden úsmev. To by bolo fajn.

Príbeh o dvoch pištoľníkoch

Prvý príbeh, ktorý som sa vám rozhodol porozprávať, je o mojom spolužiakovi Šaňovi. Je to pomerne veľký cvok. Ani nie tak preto, že ustavične provokuje baby, škľabí sa na ne a vysmieva sa im, ale skôr pre svoje mimoriadne schopnosti. Všetci ho voláme Fúkačka. Celkom isto viete, že fúkačka je jednoduchá, no účinná zbraň mnohých domorodých kmeňov, pomocou ktorej ich príslušníci lovia zver alebo vedú vojnu. Šaňo zvaný Fúkačka priviedol používanie tejto strelnej zbrane do takej dokonalosti, že sa pred ním nemôže cítiť v bezpečí nikto do vzdialenosti najmenej desať metrov.

– Hej, Zajo, – obráti sa ako vždy na Králika, môjho suseda v lavici. – Potrebujem strelivo, práve sa mi minuli zásoby.

S predžutými a do podoby guľôčky upravenými papierikmi sú vždy problémy. Nikdy ich nie je dosť. Denne ich v ústach predžuť a vytvarovať tucty, to chce mimoriadne silné čeľuste. Fúkačka ich má veľké ako neandertálec v časoch svojho najväčšieho rozmachu. Nuž ale ani on so svojou veľkou a silnou hubou si nevie zabezpečiť strelivo na viac ako dve–tri hodiny. Všetci mu preto musíme pomáhať. V období veľkého streleckého ošiaľu začal Fúkačka obťažovať v triede najskôr všetkých chalanov, a potom aj niektoré baby. Našťastie, spolužiak Králik má streliva vždy dostatok. Keď Šaňo vystrieľa svoj zásobník, spolužiak Králik, normálne sa volá Jano a my mu hovoríme Zajo, vytrhne zo zošita aspoň tri papiere, rysovacími pomôckami na nich vyznačí štvorčeky s rozmermi 2 x 2 centimetre, štvorčeky vystrihne a jeden po druhom si ich vkladá do úst, aby z nich vyrobil strelivo.

– Počuj, Zajo, a prečo si potrebuješ štvorčeky narysovať?

Nestačilo by, keby si papiere potrhal na malé kúsky, a tie by si potom žul? Veď aký je v tom rozdiel, či máš papierik v podobe štvorčeka, alebo obyčajný trhanec? – nevychádzal z údivu Šaňo.

Zajo sa zvyčajne iba usmial a tvrdil, že má rád vo všetkom poriadok.

– Narysované papieriky sú rovnako ťažké a strelivo, aby bol strelec presný, musí mať rovnakú hmotnosť, chápeš?

Šaňo premúdrelo pokyvkáva hlavou, no ja si myslím, že Zajovi celkom nerozumie. Skutočný problém však nastane vtedy, keď je náhodou spolužiak Králik chorý, alebo práve blicuje, to hovorím len tak, lebo Zajo nikdy neblicuje, bojí sa. Takže keď Zajo chýba a Šaňo nemá práve dostatok streliva, musíme všetci povinne žuť papieriky, aby sme mu ho dodali. Vtedy hovoríme, že pracujeme na svojich neandertálskych čeľustiach. Je pravda, že by sme mohli aj odmietnuť. Ale to zvyčajne nechceme, lebo keby sme odmietli, vystavili by sme sa hneď dvojnásobnej hrozbe: že dostaneme po papuli, Šaňo je totiž veľký hromotĺk, a potom že prídeme o veľkú srandu. Minulý týždeň sme takú zažili. Rehotali sme sa ako kone, lebo Šaňo vyskúšal tekuté strelivo, vraj akýsi napalm. Ocko mi neskôr vysvetlil, že naozaj existujú zbrane, čo chrlia oheň, a volajú sa napalmové. Keď požiadal Zaja o ďalšie náboje, lebo v ten deň Šaňo strieľal každú hodinu ako odušu, Zajo rozhodil rukami, akože, nehnevaj sa, Šaňo, ale mám problém. Vtom ho zbadala pani učiteľka Krupičková, naša slovenčinárka, a keďže mala zrejme mimoriadne zlú náladu, osopila sa naňho:

– Králik, veď ty si cicavec a nie vták! Chystáš sa niekam odletieť?

Toto asi Zajovi nemala povedať, lebo sa ho to hlboko dotklo. Chudák, veľmi trpel, že má také králičie priezvisko, ešte ho bude nejaká učiteľka nazývať vtákom! Zajo vytrhol zo zošita papier a napísal naň Šaňovi správu: „Dnes nie som vo forme, niečo na mňa lezie. Ako náhradu za bežné strelivo ti ponúkam tekuté mydlo. Priprav sa, že budeš musieť fúkať silnejšie. Zajo“

Keď Šaňo dočítal lístoček, automaticky sa pozrel smerom k umývadlu, na ktoré naša triedna nedávno na pokyn riaditeľa položila tekuté mydlo. Nebolo tam.

– Žiaci, naša škola si zakladá na hygiene a čistote. Združenie rodičov školy a vedenie školy sa preto rozhodli, že si všetky deti niekoľko ráz denne budú umývať ruky. No a vhodnejšie ako klasické mydlo je, nazdávam sa, tekuté mydlo z dávkovača. Nech vám slúži!

Keď triedna povedala mydlo z dávkovača, Zajovi zaplo. Dávkovač je predsa súčasťou strelnej zbrane, keď vie dávkovač vypúšťať tekuté mydlo, dokáže to aj Fúkačka. Šaňo poslal svoju fúkačku Zajovi, aby ju nabil svojím tekutým nábojom. Tuhé strelivo sa zvyčajne posielalo Šaňovi zabalené v papierovej vreckovke, alebo v horšom prípade v liste zo zošita, ale z neho sa to niekedy zvyklo vysypať, lebo papier je hrubý a ťažko sa doň strelivo balí. Zajo chvíľu rozmýšľal, ako mydlo do fúkačky nadávkovať. Upieral oči na tabuľu, akoby sa sústreďoval na učivo.

– No vidíš, Králik, aký vieš byť pozorný, keď chceš, – prehodila cez plece pani učiteľka Krupičková.

A vtom mu svitlo. Celá dávka mydla sa mu videla priveľká, bál sa, aby sa fúkačku neupchala. Rozhodol sa preto len pre polovičnú. Pritlačil fúkačku k otvoru dávkovača a jemne stlačil. Operácia sa podarila. Fúkačka bola nabitá a Zajo sa od radosti nekontrolovateľne zarehotal... Verte tomu, že to mohutne zaburácalo. Ako keď vybuchne sopka. Až sa pani učiteľke Krupičkovej podlomili kolená, tak sa zľakla, chudera. Musela sa pritom chytiť tabule, aby nespadla. Už má na to aj nárok, lebo čo nevidieť pôjde do penzie. Slovom, je trochu ľakavá a stačí málo, aby sa celá roztriasla. Fúkačka putovala cez viaceré ruky pod lavicami triedy k Šaňovi. Ten si ju poobzeral, hľadel na ňu začudovane, akoby neveril, že je nabitá, a potom si ju priložil k ústam. Viaceré spolužiačky, ktoré vedeli, čo sa vo fúkačke nachádza, od vzrušenia zatajili dych, a vzápätí sklonili hlavy, aby sa mohli potichu chichotať. Šaňo namieril, poriadne sa nadýchol a skôr, než silno fúkol, šepol:

– To máš za toho vtáka, Krupica!

A už len pozeral, kam jeho náboj doletí. Pani učiteľka Krupičková zareagovala aj na tento zvuk. V okamihu sa otočila od tabule k triede a verte či nie, napalmové strelivo ju zasiahlo rovno do veľkého hniezda natupírovaného účesu. Pristálo tam a v sivej húštine pomaly stekalo ku korienkom vlasov. Pani učiteľka Krupičková nič nespozorovala. Väčšmi ako dopad mazľavého mydla vnímala rehot v triede a sústredila sa výlučne na to, aby ho utlmila, keďže sa bála, že doletí riaditeľ a bude sa informovať, čo je to tu za neporiadok.

Hodina sa skončila a pani učiteľka Krupičková vyšla von aj s tekutým mydlom na svojej múdrej hlave. Všetci, ktorí ju takto zblízka videli, s pochopením pokyvkávali hlavami a hovorili si, že pani učiteľka to s tým gélom na vlasy trochu preháňa.

Ďalšiu hodinu sme mali zemepis. Učil nás ho telocvikár Bimbo, bývalý aktívny boxer. Pravdu povediac, trochu sme sa ho aj báli, lebo bol veľký a vedel na nás škaredo gániť. Jediný, kto v triede nepociťoval voči nemu rešpekt, bol Šaňo. Nemal rád školu, nudil sa v nej, a preto na hodinách zvyčajne nedával pozor. Bavil sa so spolužiakmi, pod lavicou si pozeral obrázky motoristických časopisov, lebo ako tvrdil, chce sa vyučiť za automechanika, aby si mohol zostrojiť superfáro, alebo fúkačkou ostreľoval okolie. Aj tentoraz si pozeral obrázky. Ibaže Bimbo si to všimol a časopis mu bez milosti vzal.

– Felegi, dostaneš ho naspäť až na konci roka. Nebudeš mi tu kaziť morálku.

A bolo. Šaňo očervenel, a vzápätí začal chystať pomstu. Poslal fúkačku Zajovi a naznačil mu, aby ju nabil napalmovým strelivom. Keď stál Bimbo otočený k mape Austrálie a vysvetľoval nám jej podnebie, Šaňo sa nadýchol a silno fúkol. Vtom sa však Bimbo mimovoľne naklonil doprava, a tak ho tekuté strelivo nezasiahlo, ako Šaňo plánoval, do hlavy, ale pristálo uprostred kontinentu, kdesi na austrálskom vidieku. Rozprsklo sa tam a zanechalo výraznú stopu. To Bimba mimoriadne podráždilo.

– Mne tu Austráliu nikto bombardovať nebude!

A keďže tušil, že strelcom je Šaňo, vytiahol zo svojej tašky vlastnú fúkačku, ktovie, odkiaľ ju vzal, ale pravda je taká, že ju naozaj mal so sebou, a vyzval Šaňa na súboj. Môj najväčší spolužiak výzvu prijal. Postavili sa oproti sebe pred tabuľou, nabili si zbrane papierovými guľôčkami, Šaňo si vzal, samozrejme, druhú fúkačku, lebo tá na tekuté mydlo by klasické strelivo nevystrelila dobre, a požiadali Zaja, aby narátal do troch. V triede zavládlo hrobové ticho. Zajo sa pre istotu postavil, aby ho bolo dobre počuť. Obaja pištoľníci stáli oproti sebe a nenávistne si hľadeli do očí. Čakali na signál. Keď Zajo povedal tri, Bimbo i Šaňo vystrelili. V tom okamihu sme sa k nim rozbehli, aby sme súboj vyhodnotili. Telocvikár Bimbo to schytal rovno čela. Šaňovo tuhé strelivo sa mu tam prilepilo a statočne držalo. Vzápätí sme obhliadli aj Šaňa, ten však na tvári nič nemal, zrejme ho guľka minula. Za víťaza sme vyhlásili Šaňa, Bimbo mu na znak víťazstva podal ruku a pokračovali sme vo výučbe o zaujímavostiach Austrálie.

Po hodine Bimbo vrátil Šaňovi časopis, kývol nám na pozdrav a odišiel. Trochu sa mračil, ale nevyzeralo to tak, že by sa na nás išiel sťažovať do riaditeľne. Celú prestávku sme oslavovali Šaňov triumf. Potľapkávali sme ho po pleciach, dievčatá mu ponúkali svoju desiatu a niektorí bifľoši našej triedy dobrovoľne urobili Šaňovi úlohy na nasledujúce hodiny. Bola to veľká sláva. Nezabudnuteľný deň, veď to sa naozaj nestáva často, aby žiak porazil učiteľa, tobôž takého, akým je Bimbo. Na veci nič nemení ani skutočnosť, že aj Šaňo to schytal. Ibaže rovno do pootvorených úst, a keďže chcel vyhrať, tuhé strelivo pána učiteľa Bimba radšej potajomky prehltol. Nikto o tom nevie, a ja budem mlčať ako hrob. Naša trieda predsa musí držať spolu. V dobrom i zlom.

Tak čo, kamoši, vymyslel som si tento príbeh, alebo je pravdivý? Ako to vidíte vy? Čo tipujete? Aby som vás dlho nenapínal: Tento príbeh pôsobí naozaj veľmi bláznivo. Vyznieva nepravdepodobne a nikdy sa v skutočnosti nestal. Hoci možno kdesi aj áno, lebo takých šibnutých Fúkačkov je na našich školách viac než dosť!

Príbeh o vši

Druhý príbeh, ktorý som pre vás, decká, napísal, je o malých, temer neviditeľných zvieratkách. Dospeláci sú z nich zvyčajne nervózni, ale my sa z nich tešíme. Aspoň niektorí.

Reč bude o všiach. Vši sú v každej škole vždy postrachom, no to neplatí pre našu triedu. Vďaka Žofii sme sa v našej triede všiam potešili. Človek by nepovedal, že baba môže prísť na niečo objavné, lebo baby sú skôr nevýrazné, tiché, zdanlivo bez väčšej fantázie, ibaže tentoraz dávam dospelákom za pravdu, keď tvrdia, že tichá voda brehy myje. Nie je baba ako baba. Žofia je síce tichá voda, ale keď sa prejaví, máme v triede povodeň. Prvá si totiž všimla, že spolužiak Imro Nagy sa cez hodinu akosi pričasto škriabe vo vlasoch. Cez prestávku za ním zašla a len tak mimochodom mu čosi pošepkala do ucha. Vzápätí spolu vyšli von a dobrých desať minút sa v triede neukázali. Keď sa vrátili, postavila sa Žofia na lavicu a zvolala:

– Decká, tu v tejto ampulke, – zdvihla pravú ruku dohora a ukázala všetkým sklenenú fľaštičku, – mám biologickú zbraň!

V triede to zašumelo. Oči všetkých prítomných sa upierali na ampulku, no akokoľvek sa spolužiaci usilovali, nič nevideli.

– Sorokinová, zlez dolu a prestaň si z nás uťahovať, – oboril sa na ňu hromotĺk Šaňo a opäť si sadol do lavice, aby mohol listovať vo svojom obľúbenom motoristickom časopise.

– Z nikoho si neuťahujem. Tu v tejto fľaštičke, v ktorej boli ešte donedávna kvapky do nosa, mám teraz voš.

Spolužiačka Magálová zapišťala od hrôzy až tak, že vedľa stojaci Zajo sa od bolesti chytil za ucho.

– Čo ti šibe? – zazeral na ňu a vzápätí s údivom pozoroval, ako Magálová vyskakuje na lavicu a zhora vystrašene hľadí pod seba, akoby sa po dlážke plazil had, alebo tadiaľ práve prebehla myš.

– Nebuď sprostá, – rázne povedala Žofia, – toto je voš, nie hlodavec. – A odrapkala o nej všetko, čo si pamätala z prírodovedy. – Decká, voš je dlhá 2 – 4 mm, samička kladie denne 3 – 4 vajíčka, ktoré pripevňuje pevne k vlasu, tesne pri pokožke hlavy – to sú tzv. hnidy. Larvy aj dospelé vši sa živia krvou. Keďže bodnutie silne svrbí, núti postihnutého škriabať sa. Ja som si všimla, že Imro sa celé hodiny škriabe, a zišlo mi na um, že keď je na príčine voš, môžeme z toho všetci niečo vyťažiť.

– A na čo nám bude voš? – spýtal som sa, lebo ani mne to vždy nezapaľuje, ako by som chcel.

– Počuj, Boco, aký si dlhý, taký si pripečený, – okríkla ma Žofia a pokračovala.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-10-01743-0

ISBN EPUB 978-80-971613-1-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Preč s nudou

Príbeh o dvoch pištoľníkoch

Príbeh o vši

Tiráž