Most do budoucnosti

Laboratoř socialistické modernity na severu Čech

Matěj Spurný

Recenzovali:

PhDr. Michal Kopeček, Ph.D.

Prof. Dr. Eagle Glassheim

Mgr. Jakub Bachtík

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Překlad Summary Derek Paton

Redakce Kamila Veselá

Obálka Jan Šerých

Na obálce Most, budova ředitelství dolů od děkanského chrámu,

foto: Johana Kratochvílová (signatura.cz)

Vydání první

© Univerzita Karlova v Praze, 2016

Text © Matěj Spurný, 2016

Photography © 2016

SOkA Most (č. obr. 1–8, 14–18, 22, 24, 25, 28–32; s. 9, 123, 181, 227), NA Praha

(č. obr. 11, 21; s. 93), Johana Kratochvílová / signatura.cz (obálka, s. 69, 257), Jiří

a Radek Balášovi (č. obr. 9, 10), Jiří Sozanský / Jiří Putta (č. obr. 26, 27), Estate of

Josef Sudek (č. obr. 20, 23), Kryštof Kříž / ČTK (č. obr. 12), Shirley Baker / ČTK

(č. obr. 13), George Steinmetz / Profimedia, Corbis (č. obr. 19)

Na propagaci knihy se podílí Antikomplex, z. s.

Text knihy je výsledkem postdoktorského projektu „Velký experiment socialistické

moderny“, jenž byl jako projekt č. P410-12-P596 podpořen Grantovou agenturou

České republiky.

ISBN 978-80-246-3332-9 (print)

ISBN 978-80-246-3349-7 (pdf)

ISBN 978-80-246-4163-8 (epub)

ISBN 978-80-246-4162-1 (kindle)

OBSAH

1. Předmluva: Uhlí pod dlažbou

2. Příběh

3. Starý Most

4. Likvidace

5. Myšlenka

6. Vyjednávání

7. Organizace

8. Každodennost

9. Myslet příběh

10. Pět perspektiv

11. Krajina a společnost

12. Zdroje legitimity

13. Veřejný prostor a hranice kritiky

14. Tváře modernity

15. Dva příběhy: Technika, moc a svoboda

16. Odcizení

17. Sudety

18. Cikáni

19. Bída a vzdor: Most jako místo paměti

20. Čísla

21. Uhlí

22. Technika a revoluce

23. Zkáza města jako investiční záměr

24. Utopie

25. Ideální město

26. Praxe utopie

27. Nová města pro nový věk

28. Válka proti tradici?

29. Československé variace

30. Město růží

31. Mezi Stalinem a Corbusierem

32. Diktatura péče

33. Město bez růží

34. Kritika

35. Tiché jaro

36. Město, les a kouř

37. Na obranu starého města

38. Smíření

39. Nová tvář modernity

40. Amalgám normalizace

41. Sametová likvidace

42. Most mezi minulostí a budoucností

43. Laboratoř modernity

44. Kde začíná současnost

45. Dialektika věku technokratů

46. Zkáza jako plod triumfu

47. Příběh nekončí

48. Prameny

49. Literatura

50. Seznam fotografií

51. Summary

PŘEDMLUVA: UHLÍ POD DLAŽBOU

Město poslepované z panelových budov z dálky vypadá trochu, jako by je někdo poskládal z krabiček od sirek. Je protkané pravidelnou sítí širokých ulic, po nichž se dobře jezdí autem. Kostel, oddělený od města čtyřproudou dálnicí, tiše přihlíží zpovzdálí, jak se lidem žije v budoucnosti, kterou si vysnili. Místo něj šedesátitisícové metropoli vévodí osmnáctipatrový výškový dům. Sídlí v něm ředitelství těžebního podniku. Každý, kdo sem zavítá, rychle pochopí, že se tady přihodilo a možná stále ještě děje něco mimořádného. Ale co vlastně? A proč?

Vyprávění je dobré začít nedaleko panelového města, na severním úbočí vrchu Hněvín. Právě v těch místech bylo ve středověku založené královské město Most. Dnes se tu pod kopcem třpytí jen hladina jezera. Voda milosrdně ukrývá mimořádně dramatický příběh českých poválečných dějin.

Jedno lidské sídlo tu bylo vymazáno z povrchu zemského. Jiné, stejného jména, o pár kilometrů dál postaveno na zelené louce. Zaniklo jedno z nejcennějších historických měst severních Čech. Památky evropské gotiky i renesance, měšťanské domy, kláštery a kostely, tři náměstí, reprezentativní budovy a bulváry. To vše bylo zbouráno a odvezeno jako součást bezcenné skrývky. Náhradou vzniklo racionálně organizované město, o jakém snili zdaleka ne jen čeští moderní architekti a urbanisté. Město, které mělo lidem otevřít cestu k důstojnému životu.

Příčiny jsou zdánlivě zřejmé. Hlavním důvodem byl „černý poklad pod městem“. Uhlí, díky němuž Most zbohatnul a vyrostl, se po druhé světové válce, v časech cílevědomého budování „palivoenergetické základny“, stalo pro staré město osudným. Těžba se přesunula z hlubokých děr na povrch. Z okolí města přímo do jeho ulic.

Spokojit se s takovou odpovědí by ale znamenalo přijmout logiku inženýrů Severočeských hnědouhelných dolů. Z jejich pohledu existence uhelné sloje pod městem nenavozovala otázku, co dělat, ale naopak byla sama o sobě již odpovědí: těžit. Jako historik, a nikoli těžební inženýr, vycházím naopak z předpokladu, že s uhlím pod dlažbou historického města je možné se potýkat různými způsoby, a že tedy i příběh starého Mostu mohl mít řadu alternativ. Jsem přesvědčen, že tázání po kořenech a okolnostech rozhodnutí, jež určovala příběh tohoto města po druhé světové válce, ani s odstupem let neztratilo na naléhavosti. Co vlastně ve své době ospravedlnilo výměnu celého historického města za uhlí? Byl to kontext bývalých Sudet, tamního bezdomoví a vykořeněnosti? Byla to utopie pokroku a důstojnějšího života pro všechny? Nebo spíše specifická forma inženýrského technokratického myšlení redukující svět na ekonomické ukazatele? Co bylo specificky komunistické, a co obecná součást modernistického diskurzu šedesátých a sedmdesátých let 20. století? Dají se na Východě či Západě najít podobné příběhy? Proměňoval se během oněch třech desítek let, kdy se o likvidaci a stavbě města uvažovalo a následně se obojí uskutečňovalo, převládající způsob myšlení lidí o jejich životním prostředí, o tom, co je znakem civilizovanosti a co všechno patří k důstojnému životu? Co z myšlenkového světa doby se odráželo v oficiálních narativech o osudu města Most a co v kritické publicistice či v umění?

Odpovědi nenajdeme ani pod hladinou jezera, kde kdysi stávaly staré domy, ani mezi betonovými zdmi nového města. Je nutno se vypravit o pár desítek let do minulosti a pokusit se prostřednictvím stop v pramenech porozumět myšlenkovému světu doby, kterou příběhy jako ten mostecký spoluutvářely. Právě to je záměrem této studie. Studie, která nechce pouze vyprávět příběh jednoho severočeského města v časech státního socialismu. Jde tu o víc než o pár desítek let vzdálené děje a o jedno město. Jde o porozumění světu, který obýváme a spoluutváříme.

PŘÍBĚH

Kde je Daidalos, aby mohl hledat, volat a naříkat?

Není tu Daidalos, stojí už desítky let u bucharu v lounských dílnách,

nebo tvaruje izolátory v porcelánce, a na křídla už nějak pozapomněl.

Syn se vydal sám, bez něho, nepotřeboval ho, poslouchal jenom svůj hlas,

který mu vynašel křídla, aby se dostal do středu vůle a ovládání,

samoty a radosti,do svého srdce. A možná, že to byl Daidalos,

který ho s povzdechem sledoval, možná že s troškou závisti,

možná že s vědoucím úsměvem nebo smutkem, který těžko

zaženeš i douškem ohně v hrdle, zajíkajícím se vzpomínkou.

Nebyl tu Daidalos, nemohl uvidět ten rozbitý trup, ta křídla rozpadlá,

obnažené kosti s kůží strhanou… A hora po tom úderu se ani nezachvěla.

Emil Juliš, 1969[1]

Dějiny starého Mostu můžeme chápat jako doklad o sebezničující moci moderního lidstva. Můžeme jim ale rozumět i jako ukázce ochoty obětovat pracně vytvořené, ale již doslouživší lidské dílo nově budovanému, lepšímu a racionálnějšímu světu, jenž má vzniknout na jeho troskách. Můžeme je vyprávět jako příběh o pýše předcházející pád. Nebo jako novodobou variaci na téma povstání z popela. Ačkoliv v sobě zcela jistě nesou odlesk obou mýtů, o Ikarovi i Fénixovi, je dobré se od těchto apriorních představ oprostit a snažit se poznávat okolnosti a prostředí, v nichž se drama města odehrávalo. Tedy hledat odpověď na otázku, jakým městem vlastně byl starý Most, jaký byl v severních Čechách vztah mezi těžbou uhlí, společností a politikou, jakými myšlenkami se nechali v padesátých a v šedesátých letech vést aktéři, kteří hráli klíčovou roli v procesu rozhodování o osudu města, a jak se jeho příběh promítl do životů lidí, kteří tu byli doma. Neutvrzovat se v prvotním obdivu či znechucení, nezůstávat u příběhu s jednoduchou pointou, ale snažit se rekonstruovat zřejmě nejdramatičtější období dějin města Mostu v širokých souvislostech i s jejich rozpory a ambivalencemi.

1Z básně Emila Juliše „Ikarova proměna“, in: Juliš, Emil: Pod kroky dýmů, Most 1969, s. 11–13.

STARÝ MOST

Nechci a nemohu podrobně popisovat dějiny starého Mostu od jeho založení v první polovině 13. století až po demolici posledního domu na prahu jara roku 1987. Pro porozumění souvislostem jeho likvidace, je ale potřeba získat rámcovou představu o historické stopě, kterou staré město reprezentovalo, a o stavu města na prahu šedesátých let 20. století, kdy se rozhodovalo o jeho dalším osudu.

Dějiny města Mostu byly od jeho založení ve 13. století neseny principem, který v různých obměnách přetrval až do 20. století. Je jím mocenský zájem na existenci města a jeho konkrétní podobě. Most byl založen jako královské město z popudu českého krále Václava I., který se s ohledem na strategickou polohu a ekonomický potenciál rozhodl pod Hněvínem vybudovat nové mocenské centrum severozápadních Čech. Starý Most vznikal plánovitě, na základě urbanistického konceptu s převládajícím pravoúhlým členěním, byť tento koncept nebyl v důsledku členění terénu i rychlého růstu města ve 13. století zcela dodržen. Zájem moci na existenci města hrál zcela zásadní roli také v jednom z nejtěžších okamžiků jeho existence, totiž po požáru, jenž roku 1515 zachvátil a během dvou hodin zničil téměř celé město. Novou výstavbu podpořil král Vladislav II. Jagellonský, a přispěl na ni dokonce i papež. Právě v období této unikátní obnovy města vznikla většina jeho historicky nejcennějších staveb, dochovaných do dvacátého století: měšťanské renesanční domy a především děkanský chrám Nanebevzetí Panny Marie, výjimečné dílo pozdní gotiky a jeden z největších kostelů v celých Čechách.[2]

Vedle panovnického a státního zájmu na existenci města určovala od počátku dynamiku jeho vývoje také těžba nerostných surovin v Krušných horách a v Podkrušnohoří, v posledních dvou staletích především těžba hnědého uhlí, které se nacházelo dokonce i pod samotným Mostem. Touha těžit výrazně zesílila v druhé polovině 19. století, v době převratných změn technologií i fungování kapitalismu. Do plánování podoby města a jeho bezprostředního okolí vstupují noví aktéři, jejichž plány, potřeby a možnosti otevírají zcela nové a v lecčems rozporné perspektivy – od dynamického rozmachu až po úplnou likvidaci města. Jak bude podrobněji popsáno dále, začal se život města a jeho lidí do značné míry podrobovat potřebám trhu s uhlím. Existence a podoba Mostu tak byla opět zásadním způsobem ovlivňována sílící mocí, tentokrát mocí hospodářskou (o níž se ve specifickém smyslu dá hovořit i v období státního socialismu).

Město samozřejmě netvoří jen nadosobní mocenské struktury, jakkoli ty hrají v dějinách Mostu ve srovnání s jinými sídly na území českých zemí mimořádně významnou úlohu. I zde určují konkrétní podobu života a architektury lidé, kteří město obývají. V té souvislosti narážíme na druhý výrazný princip, který spoluurčoval život starého Mostu. Je jím od počátku přítomná heterogenita, rozmanitost společnosti, která jej spoluutváří; a to jak ve smyslu jazykovém (etnicity), tak – alespoň v klíčovém období rozmachu a obnovy města v 15.–16. století – ve smyslu náboženském.

Most byl od svých počátků městem nejen královským, ale také místem intenzivního náboženského života. Ve Vsi sv. Václava, jednom ze sídelních jader budoucího města, stál nejen první kostel na území Mostu, ale byla zde také komenda křižovníků. Postupně v samotném městě přibyly kostely a kláštery magdalénitek a minoritů, v 18. století pak ještě kolej piaristů. Za husitských válek patřil Most ke katolickým baštám, ubránil se husitskému obležení a kromě zmíněné komendy křižovníků tak nebyl zničen. Na přelomu 16. a 17. století tu však i díky saskému vlivu na čas převládli luteráni.[3] Právě potýkání luteránů a katolíků poznamenalo i protahující se stavbu centrální mostecké církevní stavby: pozdějšího kostela Nanebevzetí Panny Marie, postaveného v architektonickém slohu pozdní gotiky se zcela mimořádným řešením konstrukce a pozoruhodnou, na svoji dobu moderní estetikou vnitřního prostoru.[4]

Určovat národnostní složení obyvatelstva před rokem 1848 je mimořádně obtížné a v jistém ohledu nemožné – ač to česká i německá historiografie po desetiletí s oblibou činila v zájmu ospravedlnění těch či oněch nároků. Až do poloviny 19. století nebyla národnost pro individuální ani kolektivní identitu důležitá, a tak o ní na rozdíl od náboženské příslušnosti nemáme dostatek dokladů. V případě Mostu je však zřejmé, že jeho dějiny utvářeli jak lidé, jejichž mateřským jazykem byla čeština, tak i ti, jejichž mateřštinou byla němčina. Most jako královské město nebyl založen v souvislosti s německým osidlováním pohraničních území, nejpozději od 15. století se ale v úředních dokumentech i mezi obyvatelstvem díky saskému vlivu a posléze i luterské reformaci prosazuje němčina. V 18. a v první polovině 19. století byl Most jazykově německým městem. Český vliv začal posilovat až v souvislosti s rozvojem těžby uhlí, kdy bylo třeba pracovních sil i ze vzdálenějších oblastí. Tento trend zprvu proměňoval národnostní strukturu spíše na venkově, samotné město zůstávalo převážně německé (ještě v roce 1880 se 90 % Mostečanů hlásilo k německé národnosti, v roce 1910 to bylo přibližně 85 %)[5]. Jakkoli se v meziválečném období tato situace poměrně rychle měnila (v roce 1921 se již 9261 z 27230, tedy přibližně třetina, obyvatel Mostu hlásilo k české národnosti, v roce 1930 to bylo 9740 z 28212)[6], tvořili až do druhé světové války zdejší měšťanskou vrstvu (tj. zároveň vrstvu vlastníků pozemků a nemovitostí) v naprosté většině Němci. Sociální rozdělení a konflikty se tak do jisté míry překrývaly s národnostním uspořádáním (byť vedle českých horníků a německých „uhlobaronů“ samozřejmě existovali i němečtí horníci a – vzácněji – české střední či vyšší vrstvy).

1. Most v neklidných časech sociálních protestů jako dosud převážně německé město. Hvězdná ulice ve třicátých letech 20. století.

Situace se radikálně mění po roce 1945: ve městě zůstává jen několik stovek Němců, většinou nutně potřebných horníků a specialistů s rodinami, a definitivně se tak rozpadá předválečná struktura zdejší společnosti. Na rozdíl od oblastí s kontinuálním osídlením zde také dochází k náhlé sekularizaci: náboženský život a s ním pociťovaný smysl existence církevních památek se po roce 1945 téměř vytrácí. Vedle navracejících se starousedlíků a Čechů z vnitrozemí sem přicházejí i lidé zdaleka, kteří si jen těžko zvykají na život v průmyslovém a urbánním prostředí. Tisíce z nich také v následujících letech opět odchází; Most a Mostecko se jim nikdy nestanou skutečným domovem.[7]

Konec ukázky