Roman Brat

O malom obrovi

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Roman Brat

Illustrations © Miroslav Regitko

ISBN 80-10-00826-5

ISBN EPUB 978-80-971613-3-0

Bol som dobrodruhom

Volám sa Viktorius a pôvodne som bol, milé deti, rozprávkarom. Rád som sedával doma pri malom kozube, kde v priateľskom mihotavom ohni pukotali brezové polienka, a spisoval som rozprávky. Hlava mi vtedy lietala v oblakoch a kade-tade po svete a bolo mi dobre. Z objatia fantázie ma zvyčajne vytrhlo skučanie môjho psíka, ktorý mi oznamoval, že je hladný, alebo sa potrebuje prebehnúť po záhradke za naším domčekom. Vtedy som sa naňho zahľadel a premkol ma hrejivý pocit, že som šťastný človek, ktorého má niekto rád a ktorý má dar opätovať lásku i priateľstvo.

Ibaže náš život sa, kamaráti moji, neskladá len zo šťastia a pekných chvíľ. Zavše nás osud ako prudký víchor vysotí z cesty, po ktorej kráčame, a dostávame sa na inú, tŕnistú a plnú nástrah. Ja som sa nikdy nechcel stať dobrodruhom, aj keď rád snívam o ďalekých krajinách a predstavujem si, aké stvorenia tam žijú a čo robia. Dobrodruha zo mňa urobili ľudská pýcha, chamtivosť a hlúposť, čo ako divé zvery číhali na môj pokoj, na moju prácu, na moje rozprávky. Stalo sa to takto.

V krajine, kde som žil, zomrel starý múdry kráľ. Za jeho panovania vládol u nás poriadok, ľudia boli k sebe ohľaduplní a žičliví a všetkým sa nám dobre darilo. Okrem iného aj preto, lebo náš kráľ mal nado všetko rád umenie a štedro ho podporoval. Vytvoril sochárske a maliarske dielne, domy divadelníkov, básnikov i rozprávačov príbehov, školy hudobníkov a spevákov a každý mesiac pozýval ľudí z miest i dedín svojej krajiny na rozličné predstavenia. Mešťania i dedinčania si ich veľmi obľúbili a sami neskôr zistili, že s peknou knihou, sochou či obrazom sa im žije veselšie a lepšie.

Keď však náš múdry a dobrý kráľ umrel, postupne sa z našej krajiny, o ktorej sa široko-ďaleko hovorilo ako o krajine bohatej a štedrej, stalo peklo. Náš kráľ nezanechal po sebe potomkov, a tak sa vlády po jeho smrti zmocnili jeho traja synovci, bratia, akým nebolo vo svete páru.

Jeden z nich bol klamár na pohľadanie. Svojím správaním ublížil nejednému človeku a získal si povesť vydriducha a ničomníka. Nie nadarmo ho volali Falošník. Druhý z nich bol skupáň s veľkým bruchom, ktorý zhŕňal majetky a venoval sa len a len obchodu. Ten dostal meno Súdok. A tretí bol zasa veľký bitkár. Celý život mával mečom a všetkým naháňal strach. Prezývali ho Ozembuch. Viete si predstaviť, milé deti, ako to s našou krajinou dopadlo. Ani nie do roka a do dňa po kráľovej smrti spustla a zavládol v nej chaos. Ľudia sa namiesto smiechu a radosti krčili doma v strachu, báli sa o svoje majetky, ba dokonca o holé životy. Ani mne sa vtedy nežilo ľahko, lebo nielenže všetko išlo od deviatich k piatim, ale ľudia v tom zmätku a nepokoji prestali chodiť na divadelné predstavenia, čítať knihy, spievať i počúvať piesne. Darmo som vo svojom dome pri kozube spisoval všakovaké rozprávky, vymýšľal neuveriteľné príbehy, nikto si ich nekupoval, nikto o ne nejavil záujem. Ľudia už mysleli len na svoje žalúdky a na to, ako v pustnúcej krajine prežiť.

Túto krajinu som opustil, keď som sa nadôvažok stal svedkom neuveriteľnej trojnásobnej bezohľadnosti a hlúposti. Dlho som sa z toho nevedel spamätať. Neveril som, že lipnutie na peniazoch a zhŕňanie statkov môže z ľudí urobiť takých ničomníkov, a predsa. Za panovania troch bratov–zloduchov sa to stalo. Nič iné mi neostávalo, len nasadnúť na prvú loď, ktorá kotvila v našom prístave, a vydať sa do sveta zisťovať, či sa bezpráviu a hlúposti darí všade bez rozdielu a či múdrosť a dobro naozaj ťahajú za kratší koniec povrazu. Zapovedal som sa, že sa domov nevrátim, pokým vo svete nenájdem bezohľadnejšie a hlúpejšie bytosti ako tie, ktoré mi svojím konaním kruto ublížili, a pokým ja sám nezmúdriem aspoň tak, aby som svojej nešťastnej krajine vedel pomôcť.

Prvým zo spomínaných zloduchov bol Falošník, ktorý mi povedal, že najväčším umením je umenie pretvárky.

– Počuj, majster rozprávkar, ani tvoje knihy, ani sochy či obrazy, a už vonkoncom nie nejaké vrzúkanie na hudobných nástrojoch sa nemôže rovnať umeniu tváriť sa úboho, a topiť sa pritom v zlate, usmievať sa na niekoho, a želať mu pritom to najhoršie, podávať niekomu pomocnú ruku, a tou druhou ho okradnúť. Iba umenie pretvárky môže našu krajinu zveľadiť a posilniť. Náš strýko, starý kráľ, bol slaboch a rojko. Nepochopil, čo toto kráľovstvo naozaj potrebuje.

Druhý bol Súdok, ten tvrdil, že najkrajšou a najužitočnejšou knihou je účtovná kniha, v ktorej sa hovorí o peniazoch a majetkoch.

– Načo sú komu, majster rozprávkar, tvoje táraniny v knihách? Vari môžu niekoho nasýtiť, vari môžu niekoho zaodieť či pomôcť mu získať strechu nad hlavou? Tvoje knihy určite nie, ale moje, a to si buď istý, áno! V účtovných knihách sa skrýva umenie, ako z piatich dukátov urobiť desať, ako žiť bez práce zo štedrosti iných a zveľaďovať obchodníckeho ducha. To je to pravé umenie!

Tretím bol bitkár Ozembuch, ktorý z rozmaru prikázal pozvážať na hradné nádvorie veľa kníh, sôch, obrazov a iných zbytočných vecí, ako tvrdil, aby ich mohol nahádzať do ohňa. Vyhlasoval, že oheň treba ustavične čímsi kŕmiť, aby nikdy nezoslabol.

– Oheň je naším spojencom, rozprávkar. Všade tam, kam vstúpi naše vojsko, aby dobylo cudzie územia a získalo vojnovú korisť, musí vstúpiť aj on. Oheň má silu poraziť každého nepriateľa, je pre nás nenahraditeľný, rovnako ako naše zbrane. To pravé umenie, rozprávkar, je umenie bojovať. Lebo ten, kto vie bojovať, môže mať na svete všetko. Ostatné druhy umenia človeku len škodia, pretože z neho robia slabocha.

Sami uznáte, milé deti, že toľkej hlúposti a zlobe sa bolo treba vzoprieť. Lenže nie s mečom v ruke, ale dôvtipom. A ten som sa vybral hľadať do šíro-šíreho sveta. Na svojej ceste po neznámych končinách som zažil veci, ktoré sa mnohým z vás budú zdať málo uveriteľné, možno úplne nepravdepodobné. No keďže som sa stal svedkom ich zrodu a všetko o nich som si starostlivo zapísal, môžem vám teraz o nich podať svedectvo.

Údolie obrov

V krajine na druhom konci zemegule, približne tam, kde sa slnko ukladá na spánok a vietor si sadá k stolu, aby sa po celodennom lietaní posilnil, žili obri. Tú krajinu z jednej strany obmývalo more a z druhej ju chránili štíty večne zasnežených hôr. Zem tu bola úrodná a bohatá na zver. Omamne voňala a vyžarovala zo seba životodarnú silu. Obrí rod sa rozrastal, lebo nepoznal hlad ani nepriateľa, žil družne a nevedel, čo je závisť. Zdalo by sa, že je v tomto spoločenstve všetko, ako má byť, že šťastie a pokoj obrov nemôže nič narušiť. A predsa.

Ako všade na tomto svete, aj tu v rozprávkovokrásnej krajine obrov muselo dobro čeliť zlu, lebo semienka pýchy ako poslovia neprávosti sa vedia uchytiť a vzklíčiť kdekoľvek, kde žijú živé bytosti. A keďže u obrov je všetko veľké, nielen oni sami, aj pýcha a zloba vedia narásť do rozmerov, o akých sa nám ľuďom môže len prisniť.

Obri ma prijali medzi seba, len čo som sa k nim dostal. Vlastne, len čo ma k nim more za búrky vyvrhlo. Mal som vtedy šťastie v nešťastí. Rybárska loď, na ktorej som sa plavil, sa roztrieštila o útes. Chvíľu som si myslel, že udrela moja posledná hodina, no vtom sa zdvihla obrovská vlna a kus dreva, ktorého som sa držal, vyletel spolu so mnou na jej hrebeň a kĺzal sa po ňom, až kým ma voda nevyhodila na breh. Udrel som si koleno a rozbil hlavu. No vedomie som nestratil. Uvedomoval som si, že z najhoršieho som vonku.

Na brehu ma našiel Malíček. Prirodzene, vtedy som nevedel, že sa tak obor volá. Keď si pomyslím, ako som sa ho vtedy zľakol, ešte i teraz mi zimomriavky behajú po chrbte. Bol obrovský, ozrutánsky ako statný dub. Keď som sa pozviechal zo zeme a vstal, siahal som mu horko-ťažko ponad členky jeho chlpatých bosých nôh. A to i napriek tomu, že mám medzi ľuďmi povesť dlháňa. Malíček si čupol, začesal si plavé vlasy, čo mu padali do očí, a zblízka si ma obzeral.

– No čo pozeráš, vari si ešte nevidel človeka? – skríkol som naňho, aby som v sebe zadusil strach. – Ak sa ma čo i len dotkneš, poriadne s tebou zatočím, – kričal som ďalej a v tom strachu som sa takmer rozosmial, keď som si predstavil, ako sa s obrom chytám za pasy.

– Hamaka tutu wo, – povedal obor a položil ruku s otvorenou dlaňou na zem.

Nerozumel som mu ani slovo. Pochopil som, že hovorí nejakým neznámym jazykom.

– Hamaka tutu wo, – zopakoval som a čakal, čo sa bude diať.

Obor sa usmial a posunul otvorenú dlaň ku mne. Zišlo mi na um, že chce, aby som do nej vliezol. Lenže kto by liezol do jamy levovej, ako my ľudia hovoríme? V dlani by ma mohol rozpučiť ako muchu, alebo by ma mohol hodiť do mora ako okruhliak a počítať, koľko žabiek na hladine urobím.

– Hamaka tutu, hamaka tutu, – opakoval a neprestával sa usmievať. Zbadal som, že pravé oko má o čosi menšie ako ľavé, aspoň sa mi také videlo, a vyzeralo to tak, akoby podchvíľou na mňa žmurkal.

Pozbieral som zvyšky síl i odvahy a vyškriabal som sa mu do dlane. Mal ju veľkú ako rebrinák, v akom zvykneme v lete zvážať seno z lúk.

– Moto, moto, – zašepkal obor a postavil sa na rovné nohy.

V dlani som si mu radšej sadol, lebo som sa bál, že z tej výšky spadnem a zabijem sa. Po búrke bol jasný slnečný deň a z obrej dlane som sa zahľadel na šíre more. Bolo úchvatné. Jeho zelenomodrý trblet siahal až k obzoru, kde sa miešal so zlatistými odbleskmi slnkom zaliateho neba. Odrazu nad našimi hlavami preleteli veľké tiene. Rýchlo som vyvrátil hlavu, aby som zistil, čo to je. Od hrôzy som takmer skamenel. Čajky, ktoré odlietali smerom k útesu, boli veľké ako lietajúce praveké jaštery. Striaslo ma. Nikdy predtým som také čosi nevidel. Jedna z nich hlasno zaškriekala, vzápätí zmenila smer letu a vracala sa k nám. Zrejme si myslela, že jej Malíček v otvorenej dlani ponúka potravu, a ona si ju chcela vziať. Prudko sa z výšky spustila ku mne a chystala sa ma uchopiť do pazúrov. Malíček však zavrel dlaň a prudko ňou mykol. Druhou rukou urobil niekoľko rýchlych pohybov, ktorými čajku odplašil, a zreval, až ma v ušiach zabolelo:

Koniec ukážky

ISBN 80-10-00826-5

ISBN EPUB 978-80-971613-3-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Bol som dobrodruhom

Údolie obrov

Tiráž