Roman Brat

Pochabý škriatok

Rozprávky z večerníčkového seriálu Čo videli stromy

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Roman Brat

Illustrations © Miroslav Regitko

ISBN 80-8046-219-4

ISBN EPUB 978-80-971613-7-8

Rozprávok nikdy nie je dosť

Veď to, deti, napokon samy viete najlepšie. Na tomto svete sú veci, ktoré sa nám ľuďom nikdy nezunujú. Už ste sa niekedy nad tým zamysleli? Nie je ich veľa, ale v skutočnosti naozaj jestvujú! Výnimočné sú tým, že sa donekonečna môžu opakovať, denne sa ich dotýkame, podchvíľou nám tancujú pred očami, počujeme ich raz ako svišťanie vetra, inokedy ako žblnkot vody. Ony však svoju výnimočnú vôňu, chuť a príťažlivosť nikdy nestrácajú. Ostávajú pre nás čarovné a čarokrásne navždy. Napríklad taký chlieb. Jeme ho celý život, a predsa nám neprestáva chutiť. No nie je to zázrak?!

My ľudia však máme nie jeden, ale dva žalúdky. Prvý napĺňame, aby sme zahnali hlad tela, druhý, aby sme zahnali hlad duše. Lebo aj duša býva hladná. To ste nikdy nepočuli? Moja Katarínka rada zaháňa oba. Telu dožičí dobré jedlo a duši pekný príbeh. A po tie príbehy si zvyčajne chodí do lesa, do parku, do sadu, do botanickej záhrady, slovom – všade tam, kde rastú stromy. Stromy sú totiž jej veľkými kamarátmi, a keďže sú rovnako ako moja princeznička veľmi zhovorčivé, rozprávajú jej rozličné príbehy.

Nikdy by som tomu neveril, keby som ich na vlastné uši nepočul.

No nie ako veľký ocko, pred nami dospelákmi ostávajú stromy zvyčajne nemé, ale ako zvieratko, na ktoré sa premieňam vďaka vode z čarovnej studničky. Prirodzene, všetky tie príbehy som si dobre zapamätal, aby som podal svedectvo o tom, že aj stromy sa vedia zabávať, šantiť, hrať i rozprávať si rozprávky. Ak sa o tom chcete presvedčiť, zalistujte si v tejto knihe. Potom si celkom určite hravo predstavíte, ako sa mojej Katarínke všetky tie zdanlivo mĺkve bytosti prihovorili.

Pochabý škriatok

Keď sa v zime väčšina zvieratiek i rastlinstva uloží na zimný spánok a ľudia, pokiaľ nemusia, radšej nevystrčia nos zo svojich obydlí, moja malá Katarínka ostáva činorodá a neposedná bez ohľadu na mráz, sneh či ostrý štipľavý vietor. Je to už raz tak, nič s tým nenarobím: rada si obúva túlavé topánky, ktoré ju vodia kade-tade po chodníčkoch prírodou. Vďaka nim spoznáva to, čo je mnohým deťom, ale aj takmer všetkým dospelým utajené.

– V noci snežilo, pozri, aké je všetko pocukrované, – radostne zaštebotala Katarínka, keď sme vyšli z domčeka s jahodovočervenou strechou, v ktorom sme sa ubytovali po príchode z mesta. Chúlil som sa do seba. Ešte vždy som bol mysľou v teplej posteli a opájal sa príjemným snom o slniečkom zaliatej morskej pláži. Ktovie prečo piští duša človeka po tom, čo práve nemá a mať nemôže. Nuž čo, brodil som sa ranným snehom temer po kolená a iskrivý hlások môjho malého dievčatka ma pomaly vracal zo sna do skutočnosti. Pravdupovediac, bola rovnako rozprávková ako moja nočná predstava o letnej dovolenke, ibaže o poznanie mrazivejšia. Po chvíli pochodu sa nám otvoril výhľad na dedinku učupenú v údolí. Bola tichá a belostná. Z niektorých domov, kde už stihli zakúriť, vychádzal biely dym a voňavo sa rozpúšťal v ovzduší. Slávnosť ticha nerušili dokonca ani psy, čo si počas dňa pokladajú za povinnosť pozdraviť každého okoloidúceho. Teraz len kývali hlavami a prívetivo vrteli chvostmi, akoby v tento skorý čas nechceli nikoho budiť.

– Ach, Katka, prečo sme tak zavčasu vonku. Veď polovica dediny ešte spí, – pokúšal som sa opäť protestovať. – Čo je to za bláznivý nápad vybrať sa tak skoro na prechádzku?

Ale moje malé dievčatko malo uši a oči len pre vysokú jedľu, ktorá sa vypínala na kraji neďalekého lesa. Rozbehlo sa k nej, čo mu sily v hlbokom snehu stačili.

– Ty si krásna... Teba by Ježiško na budúci rok mohol priniesť k nám na námestie, aby sme mali v meste pekné Vianoce, – zvolala Katka, len čo si prezrela jedľu od hlavy až po päty, vlastne od vrchovca až po koreň.

Už z diaľky som videl, že sa tie dve zhovárajú. Siahol som do vrecka a vybral som fľaštičku s vodou z čarovnej studničky, aby som sa premenil na nejaké zvieratko. Iba tak som si mohol byť istý, že si budem môcť vypočuť príbeh, ktorý, ak sa nič mimoriadne nestane, porozpráva statná jedľa môjmu malému dievčatku. Ibaže voda v tom mraze zamrzla. Od prekvapenia som stuhol možno väčšmi ako ona. Čo teraz? Začal som fľaštičku šúchať v rukách, dýchal som na ňu, pekne som sa jej prihováral, aby som ju obmäkčil, až sa mi napokon po nekonečných minútach čakania podarilo vliať do hrdla aspoň pár kvapiek tekutiny.

– Chcem byť zajac, – vyslovil som želanie a priskackal som k jedli práve vo chvíli, keď ševelila čosi o nejakom škriatkovi...

– Volal sa Olof, moja pekná, a v lese, kde býval, robil všetkým zle. Bolo to také pochabé a márnomyseľné stvorenie, ktoré sa tešilo z cudzieho nešťastia.

– Ešte som nikdy nestretla škriatka, myslíš si, že mi tu hrozí nebezpečenstvo? – opatrne sa spýtalo moje dievčatko a obzeralo sa, či som nablízku, keby potrebovalo pomoc.

– Škriatok, o ktorom ti hovorím, žil vo Švédsku a príbeh o ňom mi rozprávala moja mama. V tej severskej krajine rastie veľa jedlí, čo sa veľmi dobre pamätajú na Olofa. Bol to taký pochábeľ a nezbedník, že keď sa s ním nakoniec sedliak Michael Bratsson porátal, všetko živé si v blízkom i ďalekom okolí vydýchlo.

– A čo také robil ten pochabý škriatok?

– Veľmi rád zhadzoval vrany zo stromov. Predstav si, ako tie čierne stvorenia sedia na konároch, chúlia sa v štipľavom mraze do seba a pozorujú okolie. A zrazu – bác! Odkiaľsi priletí jedna šiška, po nej druhá šiška, vzápätí tretia šiška a vrany zo stromov padajú ako podťaté.

„Zasa som trafil, ešte vždy mám presnú mušku, cha,cha,cha,“ chichotal sa škodoradostne škriatok a celý natešený bežal do lesa, akoby mu za pätami horelo. Alebo ešte radšej zaväzoval zajkom uši...

Až mnou myklo, keď to jedľa povedala. Mne že by mal nejaký bradatý odkundes zaväzovať uši? Už-už som chcel vykríknuť, čo je to za bezočivosť, veď ako k tomu zajkovia prídu, že im nejaký zloduch robí na hlavách uzly?

– A to potom mali zajkovia na hlavách drdol? – zažiarili Katke oči, akoby si neuvedomovala, že zauzlené uši nie sú nijaké žarty. – Aj ja si niekedy vyčešem na hlave vlasy a zopnem ich do drdola, – tešilo sa moje dievčatko a od zimy prestupovalo z nohy na nohu.

– Najhoršie veci však robil tento škriatok spomínanému sedliakovi, – pokračovala jedľa. – Už som ti povedala, že sa volal Michael Bratsson. Bol to vysoký plavovlasý mládenec, ktorý na poli pestoval raž, zemiaky a nejakú zeleninku a do lesa chodil na jahody, maliny a huby. Na svojom statku žil sám, lebo rodičia mu umreli a na ženbu ešte vážnejšie nepomýšľal. Nikdy mu však nebolo smutno, lebo po práci rád čítal knihy alebo lovil ryby v neďalekom jazere.

Keď už škriatok Olof potrápil všetkých obyvateľov lesa, zaumienil si, že sa trochu pohrá s Michaelom a naženie mu strach. Pri orbe mu hádzal pod radlicu kamene, aby mu ju zlomil, v noci vyl pri jeho domčeku ako vlk a smial sa pri pomyslení, ako sa sedliak bojí a nevystrčí spod periny ani nos, ba dokonca mu raz trávou upchal komín. Pri love rýb mu zasa na háčik nastokával kadejaké haraburdy: starú čižmu, čo ležala na dne jazera ešte od čias, keď sa vodníci obúvali, aby mohli vyzvať do tanca dievčence z dediny, trs jazerných tráv alebo lavór, čo spadol do vody starej Johanne, keď v jazere prala.

Škriatok Olof sa z každého svojho kúsku išiel od smiechu popučiť. Michael pochopil, že sa s ním zahráva zlá sila. „Nech si, kto si, nebojím sa ťa,“ šepkal si a obzeral sa vôkol seba, aby prichytil zlomyseľníka. Nikoho však nevidel, zavše len začul čosi ako smiech, ale aj to akoby sa mu len marilo. Chichot mu pripadal skôr ako šumenie vetra v hore, ktorá sa už začala pripravovať na zimný odpočinok.

Keď vo Švédsku, moja milá, udrú mrazy, pukoce a rachotí celý les. Mamka mi rozprávala, že hoci jedle hreje snehová perina dňom i nocou, predsa len sa musia podchvíľou zohrievať, aby nepomrzli.

– Neviem si predstaviť, ako sa môžu jedle zohrievať. Varia si teplý čajík? – pozrela Katka vyjavene na svojho vysokého kamaráta.

– Jedle si čajík nevaria, moja pekná, zohrievajú sa tak, že sa kníšu. Pozri, aj ja sa kníšem, aha!

– Vari ti nie je zima?

– Čo sa tváriš, že tebe nie je! Veď aj ty prestupuješ z nohy na nohu. Ale vráťme sa k tomu zlostníkovi Olofovi. Začiatkom zimy sa v tom kraji konali tradičné lyžiarske preteky. Mládenci z blízkych i vzdialenejších usadlostí prichádzali rok čo rok do tamojšieho lesa, aby si zmerali v behu na lyžiach silu, výdrž i šikovnosť. Michael dovtedy v súťaži nikdy nezvíťazil. Keď sa do nej zapojil ešte ako chlapec, silami na svojich starších súperov nestačil, a keď už bol mládencom, nikdy nemal také rýchle lyže, aby si vydobyl prvenstvo, hoci vytrvalosťou a šikovnosťou sa vyrovnal aj tým najlepším. Po víťazstve siahal viac ráz, popreháňal v pretekoch najrýchlejších lyžiarov, no vždy mu chýbal kúsok, aby sa mu splnil niekoľkoročný sen. Aj na tohoročné preteky sa Michael starostlivo pripravoval. Behával, skákal, drevo rúbal, aby bol rýchly a vytrvalý. Dokonca v letných mesiacoch si vyrobil aj nové lyže Boli dlhé a štíhle a on veril, že na snehu poletia ako jastrab vzduchom.

Keď konečne dostali pretekári pokyn, aby vybehli na trať, Michaelove lyže naozaj vyleteli ako vystrelený šíp. Mládenec rýchlo získal náskok a diváci pri trati nahlas tvrdili, že Michaelovi tentoraz prvenstvo veru neujde. Lenže ani pochabý škriatok Olof nezaháľal. Čakal na svoju príležitosť v hustom poraste, kde sa trať zužovala. V okamihu, keď ho Michael míňal, uchmatol mu škriatok obe palice. Mládenec ostal ako obarený, lebo bez palíc sa v ťažkých lyžiarskych pretekoch veru nedá vyhrať.

Michael sa však nevzdal. Rýchlo si odlomil dva veľké konáre, poodlamoval drobné halúzky a vybehol opäť na trať. Medzitým ho už dvaja lyžiari predbehli, mal čo robiť, aby ich nestratiť z dohľadu. Po čase, keď už pretekári vbiehali do druhej polovice trate a Michael sa opäť ujal vedenia, odčaroval mu Olof spod lyží sneh.

„Cha, cha, cha, teraz si poraď, ty hlava dubová. Už si skončil, ani tieto preteky nevyhráš!“ pišťal zlomyseľný škriatok.

Predstav si, moja milá, že bežíš na lyžiach a odrazu sa ocitneš v blate. Ani krôčik neurobíš v jeho lepkavom zajatí. No Michael si aj tentoraz poradil. Odopol si lyže, vzal ich do rúk a kus trate bez snehu prebehol.

Olofa išlo od jedu uchytiť. Nech robil, čo robil, nedarilo sa mu mládenca zastaviť. Opäť bol na čele a blížil sa k cieľu. Škriatok si nervózne briadku hladkal a poťahoval, akoby v nej mal všetok rozum ukrytý. A veruže aj vymyslel, čo bolo treba, lebo rýchlo tleskol a presvišťal lesom ako víchor.

Michaelove lyže sa kĺzali po snehu ako po masle. Mládenec cítil, že tentoraz, aj napriek zlej sile, čo mu bráni v behu, neprehrá. Hnalo ho veľké odhodlanie a túžba po víťazstve. Keď vybiehal z lesa a cieľová rovinka sa pred ním rozkladala ako hladina jazera, do ktorej sa zavše díval ako do veľkej knihy príbehov, zbadal malú srnku v pasci, ako od bolesti plače a oblizuje si zlomenú nohu. Zabrzdil a rozmýšľal, čo robiť. V prvom okamihu sa mu videlo rozumné schytiť srnku do náručia a bežať s ňou. Nemôže prísť predsa o víťazstvo, nemôže sa ho vzdať, tak dlho naň čakal, vírilo mu hlavou. No keď otvoril pascu a videl, že zlomenina je vážna, uvedomil si, že by srnke spôsobil bolesť. Odopol si lyže, zlomil konár, čo mu slúžil ako palica, malý kúsok rovného dreva priložil srnke k zlomenej nohe a priviazal ho vreckovkou. Nato ju jemne vzal na ruky a pobral sa domov.

– Chceš tým povedať, že Michael ani tentoraz nezvíťazil? – spýtala sa plačlivo Katka. – Toto príde škriatkovi draho. Raz-dva mu celú bradu vyšklbnem.

– A vieš, že sa už nemusíš namáhať? Vytrhol mu ju sám Michael. Dlho si lámal hlavu, ako toho zloducha vystriehnuť. Škriatok bol všetkými masťami mazaný a nebolo jednoduché prejsť mu cez rozum. Mládenec to však napokon vymyslel šikovne. Zašiel do lesa narúbať drevo. Po chvíli si sadol na peň, že si oddýchne a naje sa.

„Keby to zlé stvorenie prišlo, aby som sa s ním mohol konečne porátať!“ pomyslel si.

Z chlebíka si iba raz odhryzol a položil ho vedľa seba ako návnadu. Olof sa na chlebík ulakomil skôr, ako Michael dúfal. Vo chvíli, keď chcel škriatok poživeň uchmatnúť, chytil ho Miachael za bradu a tak ňou šklbol, až mu celá ostala v ruke. Už si niekedy počula, ako vyjú vlky a krákajú vrany?

– Počula. Sú to hrozné zvuky, až mi pri nich behajú zimomriavky po tele.

– Tak to vytie a krákanie dokopy nebolo ani zďaleka také hrôzostrašné ako kvílenie a rev pochabého škriatka Olofa. Prišiel o bradu a tým aj o moc, ktorú mal ukrytú práve v nej. A čo už je to za škriatok bez brady? Každému bol na posmech, preto sa odsťahoval nevedno kam. Mamka nikdy nezabudla dodať, že škriatkov odchod oslávil celý les. Všetci v ňom tancovali a spievali niekoľko dní a nocí. Vraj ľudia vtedy radšej nevychádzali zo svojich príbytkov, lebo čudné zvuky z lesa pripisovali zlým a nebezpečným duchom. No ja viem o tom svoje. Bolo to inak a v tej hore už nikto nikomu nič zlé neurobil.

Katka objala jedľu a tá jej zo žartu nasypala trochu snehu za golier. Moje dievčatko sa vrtelo a zohýbalo, aby sneh spoza goliera dostalo von. Vtom ma zbadalo. Zmeravel som, pomýšľať na útek už bolo neskoro. Podišlo ku mne a rukou naznačilo, že ma ide pohladkať. Vzápätí mi však chytilo obe uši a zauzlilo mi ich.

– Chi, chi, chi, – chichotala sa Katka od radosti, že aj ona vyviedla niekomu malú lotrovinu. – Pozri, jedľa, však je pekný!?

Ukázala na mňa a nato sa odhodlane vydala hlbokým a sypkým snehom k dedine, v ktorej to už bzučalo ako v úli. Sedel som nehybne pod jedľou a rozmýšľal, s čím všetkým sa ešte budem musieť ako utajený pozorovateľ zmieriť. Veď uznajte sami, čo keď mi teraz budú odstávať uši!

Najväčší klobúk na svete

Katkin hlad po príbehoch a jej túlavé topánky spôsobujú, že pomerne často musím meniť svoju podobu. Raz je zo mňa veľké zviera, inokedy len taký chrobáčik. Pravdu povediac, nie vždy mám na to náladu. Veď to poznáte, ockovia si zavše radi prečítajú noviny alebo idú s priateľmi na futbal. Lenže kým jedni ockovia si to môžu dovoliť, ockovia, ktorí píšu rozprávky a ustavične hľadajú nové a nové príbehy, musia byť v pohotovosti dňom i nocou, aby čosi nepremeškali. Tak to bolo i s tým kaktusom.

Keď Katka vybehla z domu, práve som držal pred očami roztvorené noviny a robil som sa, že čítam. Pôvodne som naozaj čítal, ale len chvíľu, pretože po dobrom obede mi odrazu oťaželi viečka a začínal som padať do hlbokej a sladkej tmy spánku. Buchnutie dvermi ma však prebralo. V okamihu som zistil, že si Katka obula svoje túlavé topánky, a tak som chtiac-nechtiac utekal po vodu z čarovnej studničky, aby som sa premenil...

V tej ospalosti, verte, deti, som namojveru nevedel, na čo sa mám premeniť. Veď som ani netušil, v akom prostredí sa budem pohybovať a k akému stromu ma Katka privedie. Zišlo mi na um, že budem určite potrebovať krídla alebo rýchle nohy, lebo Katka už mohla byť za horami a bolo treba rýchlo konať, aby som ju nestratil z dohľadu. Vtom mi čosi zabzučalo pri uchu. Bola to osa. Najskôr poletovala okolo mňa sama, a potom sa k nej pridali ďalšie tri. Bol pekný jesenný deň, vrcholilo babie leto. Po očku som osy sledoval a vzápätí som dostal nápad – budem jednou z nich.

Koniec ukážky

ISBN 80-8046-219-4

ISBN EPUB 978-80-971613-7-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Rozprávok nikdy nie je dosť

Pochabý škriatok

Najväčší klobúk na svete

Tiráž