Anna Laura Koekkoek

Ovečka Olívia

alebo

Každý z nás je trochu iný

2. diel: Malá vada nie je chybou krásy

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Anna Laura Koekkoek

ISBN 978-90-820869-3-5

Túto knihu venujem rodičom, ktorí majú fyzicky alebo mentálne postihnuté dieťa.

1. kapitola

Olívia sa dostane do cirkusu

Namyslená ovca Dorita sa po čase začala znovu tváriť ako Olíviina priateľka. Možno sa predsa len zmenila, nádejala sa Olívia. Nebudem sa na ňu hnevať, bude lepšie, keď sa udobríme, pomyslela si.

Dorita bola najobľúbenejšia ovca v košiari. A sama vravela, že je aj tá najkrajšia, lebo sa vedela krásne červenať. Bolo to vždy, keď bola nahnevaná, veľmi smutná alebo keď prežila niečo veľmi napínavé. Vždy vymyslela nejakú novú hru a navyše ju nikto nevedel prekričať. A čo ešte? Nuž, nebála sa v noci vyjsť zo stajne, dokonca aj keď bola úplná tma. Nečudo, že sa s ňou chcel každý kamarátiť.

„Vidíš tú lesklú náušnicu, čo mám v uchu? Tá je z pravého zlata!“ podišla jedného dňa k Olívii. „A pozri, aké mám krásne ružové pančuchy!“

Olívia sa dobre pozrela a otvorila od úžasu ústa. Mala pocit, že takú jasnú ružovú farbu ešte nikdy nevidela.

„Tie sú naozaj prekrásne!“ zajasala. „Odkiaľ ich máš?“

„Takéto pančuchy predávajú iba v meste,“ vysvetľovala Dorita. „Určite by si aj ty také chcela.“

Olívia prikývla.

„Áno, veľmi.“

„Tak musíme utiecť!“ navrhla Dorita.

„Čože?“ naľakala sa Olívia.

„Inak to nejde. Myslíš, že nás bača nechá odísť len tak? Ako sa chceš dostať do mesta?“

Olívia nevedela.

„Ale... ako vyjdeme z ovčinca?“ nechápala. „Všade naokolo je vysoký drevený plot... A brána je vždy zamknutá.“

„To nebude problém!“ usmiala sa Dorita. „Všimla som si, že na jednom mieste je drevo už zhnité a popraskané. Ak si nabehneme a obe do neho z celej sily narazíme... uvoľní sa a v plote zostane diera. Ale musíme svoj plán uskutočniť v noci, aby nás bača nenachytal.“

„V noci?“ naľakala sa Olívia. „Ja sa bojím vlka.“

„Ach, ten je ešte stále vo väzení. Počula som, že mu pár mesiacov pridali, lebo sa zahryzol strážnikovi do nohavíc.“

„A psík Randy? Neprezradí nás?“

„Nuž, aj to mám dobre premyslené!“ nedala sa Dorita odradiť. „Toho dostaneme na mäsovú konzervu! Včera tu jednu turisti odhodili. Aj s lyžicou. Tú síce nepotrebujeme, ale mäsko sa nám zíde. Pred odchodom ho dám Randymu a kým všetko zje, budeme na druhej strane lesa.“

Olívia sa upokojila, ten plán vyzeral dobre. A navyše, nebudú preč dlho. Dorita sľúbila, že len čo kúpia pančuchy, vrátia sa naspäť na salaš. „Dohodnuté!“ zahlásila Dorita. „Ale o našom pláne nesmieš nikomu prezradiť ani slovíčko! Jasné?“

Olívia prikývla.

A tak sa nasledujúcej noci potichu stretli pri plote a urobili presne tak, ako si zaumienili. Odvalili kus dreva a potom sa rozbehli po lesnej ceste smerom k mestu.

Bolo už takmer ráno, keď dorazili k prvej ulici. Olívia tam ešte nikdy nebola, všetko sa jej páčilo - veľké budovy, malé obchodíky a farebné výklady, ľudia, ktorí sa prekrikovali na trhu a navyše všade lákali rozvoniavajúce dobroty.

„V ktorom obchode predávaju pančuchy?“ spýtala sa po chvíli Dority.

„Počkaj, je to úplne na konci ulice,“ odpovedala Dorita.

„Ale ja nemám žiadne peniaze,“ napadlo odrazu Olívii.

„Neboj sa!“ zasmiala sa Dorita a ukázala na svoju zlatú náušnicu. „Za toto si kúpime všetko, čo budeme chcieť. Len škoda, že nemám dve. Mohli by sme si kúpiť aj topánky na vysokých podpätkoch. Ale na dva páry pančúch je to určite dosť.“

„Si ku mne neuveriteľne dobrá,“ pochválila ju Olívia. „Nikdy na to nezabudnem.“

„Dúfam, že ani ja.“

Trvalo dlho, kým sa obe dostali na koniec ulice. Olívia sa zastavila pri každom výklade a všetko obdivovala s otvorenými ústami.

„Ponáhľaj sa!“ súrila ju Dorita. „O tretej mám dohovorenú schôdzku.“

„Kde?“ čudovala sa Olívia.

„V obchode s pančuchami, tam predáva môj dobrý priateľ. Už na mňa netrpezlivo čaká. Odložil pre teba tie najkrajšie pančuchy!“

Pri pomyslení na pančuchy nahodila Olívia rýchlejšie tempo. O pár minút stáli pred obchodom. Dorita otvorila vŕzgajúce dvere. Keď vošli dnu, Olívia zvýskla od úžasu. Na poličkách boli poukladané všetky druhy farebných ponožiek, pančúch a dokonca krásne šatky. Ach, ktorú si vyberie?

Po chvíli si však všimla, že na vešiaku je zavesená farebná šatka, presne taká istá, akú videla na krku vlkovi. Odrazu sa začala báť.

„Ja chcem ísť radšej domov...“ cúvla smerom ku dverám. Dorita jej položila pred oči krásne ružové pančuchy.

„A čo povieš na toto?

Olívie zažiarili oči.

„Tie sú naozaj krásne! A koľko stoja?“ Uvedomila si, že v obchode chýba predavač.

„Nič. Mňa nestoja nič. Ale možno budú niečo stáť teba!“

V tej chvíli vyšiel spoza závesu vlk. Och, Olívia takmer omdlela od prekvapenia.

„Naozaj som to ja! Ušiel som z väzenia!“ uškrnul sa. „To si veru nečakala, však?

Olívia pozrela smerom ku dverám. Rozbehla sa, schmatla kľučku, ale...

„Dvere sú zatvorené, drahá ovečka, odtiaľto neutečieš!“ pohrozil jej vlk prstom.

„Čo chceš so mnou? Chceš ma zjesť?“ zakoktala sa Olívia.

„Nie, ty nestojíš za to, aby som ťa zjedol, len by som si na tebe pokazil žalúdok. Tvoja koža je taká nasiaknutá farbou, že by mi vôbec nechutila. Ja mám oveľa lepší nápad!“

Vlk sa škodoradostne zasmial.

Olívia pozrela na Doritu, ale veľmi rýchlo jej došlo, že sú s vlkom dohodnutí. Vlk vytiahol zo zásuvky zlatú náušnicu. Zavesil ju Dorite na ucho.

„To je za tvoju pomoc. Teraz máš konečne dve.“ Dorita sa spokojne usmiala.

„Ďakujem. A ty si môžeš nechať túto krásnu červenú mašľu. Vraj je pretkaná zlatými nitkami.“ Dorita vytrhla z Olíviinej hlavy mašľu, čo dostala od baču Jakuba.

„Ach, nie!“ vzdychla Olívia. „Prosím, neberte mi tú mašľu! Tá pre mňa veľa znamená.“

Nestihla to však ani dopovedať, keď jej hodil vlk na hlavu tmavú pančuchu.

„Čo so mnou urobíte?“ kričala spod pančuchy.

„Predáme ťa do cirkusu, drahá... O pár minút je tu kupec, ktorý ťa odvezie z mesta.“

„Pomoooc, pomoooc!!!“ začala Olívia kričať, hoci vedela, že je to márne. Posledné, čo počula, bol hlasný smiech vlka a Dority.

„Maj sa dobre a veľa šťastia!“ kričali za ňou. Potom ju niekto zviazal a hodil do voza. Ďalej si pamätala už iba to, že sa dlho, dlho viezla do neznáma.

2. kapitola

Nečakaný zvrat

Keď sa ovečka prebrala, zistila, že leží na piesku zatvorená v ohrade. Nie veľkej ani malej, a vedľa nej vylihovala sliepka a pár zajacov.

„Kde som to?“ spýtala sa prekvapene.

„No predsa v cirkuse!“ odpovedala jej sliepka a nahlas zakotkodákala.

Olívia naozaj nevedela, čo ju v cirkuse čaká a ako to tam vyzerá.

„Čo je to cirkus?“ pýtala sa sama seba. Nikdy o takom niečom nepočula. Žeby to bolo niečo ako zoologická záhrada? O tej jej mamička s oteckom rozprávali, ale cirkus?

„Vari sú v cirkuse sliepky a zajace?“ čudovala sa Olívia.

„Ach, v tomto bláznivom cirkuse stretneš kdekoho!“ odpovedala sliepka ľahostajne. „Ale neboj sa, strašidlá tu nie sú.“

Olívia po pár dňoch zistila, že cirkus, to je vlastne jeden obrovský guľatý stan, zošitý zo žltého a červeného hrubého plátna. Bol už pomerne starý, to bolo vidno podľa zašitých dier. Vnútri boli po stenách rozvešané modré balóny a zvonku pred vchodom boli zavesené jasne modré závesy. V strede stanu bolo guľaté javisko posypané pieskom a naokolo stáli lavičky pre divákov.

Olíviu vytiahli raz za deň z ohrady a previedli ju po javisku. Potom ju predstavili obecenstvu ako zvláštnu atrakciu - zelenú ovečku.

„Je to jediná zelená ovca na svete!“ vykrikoval muž v smiešnom pestrofarebnom obleku a s ešte smiešnejším červeným nosom.

Ach, tie jeho strapaté fialové vlasy vyzerajú horšie ako moja stvrdnutá vlna, pomyslela si Olívia. Kabát má zošitý z malých farebných kúskov, určite je veľmi chudobný a nemá peniaze na to, aby si kúpil poriadny oblek. A navyše sa volá Klaun Konstantinos, nuž, na také príšerné meno by som si nikdy nezvykla.

Na Klaunovi sa všetci smiali a ukazovali na jeho deravé, príliš veľké topánky.

Možno preto ho bolo Olívii ľúto a nikdy neprotestovala, keď jej omotal okolo krku reťaz. Poslušne sa ním dala viesť. Klaun kráčal hrdo vedľa nej po pódiu a vykrikoval.

„Dobre sa pozrite, milí ľudkovia, lebo takúto ovcu už nikde neuvidíte! Iba v tomto cirkuse. Má obrovskú hodnotu.“

„Obrovskú hodnotu?“ čudovala sa Olívia. „Čo má na mysli?“

Nuž, ale možno na tom niečo bolo, lebo všetci na ňu pozerali akoby spadla z mesiaca. Niektoré deti ukazovali na ňu prstami a smiali sa, iní zase otvárali od úžasu ústa.

„Ovca s jedinečnou olivovozelenou farbou!“ vykrikoval muž. „Takéto ovce sa rodia len raz za sto rokov! A možno raz za tisíc rokov!“

Našťastie tento výstup to trval len pár minút. Olívia poslušne prešla párkrát okolo javiska a potom mohla sa mohla vrátiť naspäť. Navyše dostala za výstup nejakú dobrotu.

Po nej prišli na rad aj iné zvieratká, niektoré sa už stihli naučiť veľa cvikov: preskakovať cez železné obruče alebo tancovať. Ovečka sa nemusela učiť nič nové, ani nemusela dlhé hodiny trénovať ako napríklad tulene, ktorým trvalo celé týždne, kým udržali loptu chvíľu na nose. Ach, a koľko času muselo trvať papagájovi, kým sa naučil zopár slov? Teraz ich musí donekonečna opakovať. Vlastne je dobre, že som zelená, pomyslela si Olívia. Jediné, čo musím urobiť, je prejsť sa párkrát po javisku.

Jedného dňa sa však stala strašná vec. Cirkus bol plný na praskanie. Ovečka mala svoj výstup práve za sebou a po nej nasledoval lev. Všetci cvičitelia mali nejako naponáhlo, zabudli odviezť ovečku preč a medzitým už priviedli leva na pódium. Začali pripravovať ohňové obruče, cez ktoré mal lev preskakovať, ale zjavne na to nemal chuť. Lenivo sa obzeral okolo seba a ospalo zíval. V tom mu padol pohľad na ovečku, ktorá stála v kúte javiska.

Olívia sa naľakala. Ak otvoria klietku, vychudnutý lev skočí určite rovno na ňu. A presne to sa aj stalo. Cvičiteľ otvoril železné dvere a vypustil leva von. Ten si však to namiesto k obručiam zamieril rovno k Olívii. To nevyzeralo dobre. Olívia zúfalo zamečala a potom sa rozbehla na druhú stranu. Pred levom však nemala kde uniknúť. Celé obecenstvo stíchlo a s napätím sledovalo, ako sa to skončí. Všetci si mysleli, že to patrí k programu. Ovečka urobila pár skokov a z celej sily sa snažila utiecť, no o krátku chvíľu pocítila pri sebe dych levovej papule. Potom sa ostré zuby zapichli do vlny a... Olívia čakala rýchly a príšerný koniec!

No nastalo ticho, na aké nebola zvyknutá.

„Žijem ešte alebo je už po mne?“ pýtala sa sama seba. Netrúfla si otvoriť oči. Až po chvíli sa otočila a uvidela leva pár krokov za sebou.

„Fuj!“ zakašľal a vypľul z papule zvyšky ovčej vlny. „Toto sa naozaj nedá jesť. Príšerne to smrdí a čo má znamenať tá hnusná zatvrdnutá farba? Ach, takúto ovcu som ešte nevidel!“ zavrčal nahnevane. „Odkedy sa rodia zelené ovce s chuťou farby? Alebo žeby nebola pravá? Možno je to len nejaká umelá prefarbená hračka na baterky... Isto je to nejaký podfuk!“ Lev sa sklamane stiahol k ohrade.

V tej chvíli sa konečne prihnali cvičitelia a odviedli Olíviu preč z pódia. Diváci začali vášnivo tlieskať.

„Toto bolo to najlepšie a najnapínavejšie vystúpenie, aké som kedy videl!“ ozvalo sa Olívii za chrbtom.

„Síce neviem prečo, ale dúfam, že ho nebudú chcieť zopakovať,“ krútila Olívia hlavou.

„Áno!“ ozval sa hlasný výkrik za oponou. „Milí diváci, práve ste uvideli toho najdisciplinovanejšieho leva na svete! Dokáže dokonale ovládať svoje chúťky a aj bez obeda neublíži dokonca ani ovci! Vidíte, je celá živá a zdravá! Toto bolo naše vrcholné číslo, toto je svetová senzácia! Takto vycvičiť leva dokáže len náš prvotriedny cvičiteľ!“

Oj, aká bola Olívia rada, keď ju konečne vyviedli von z cirkusu. Priviazali ju ku stromu a nechali ju stáť na mäkkej tráve. Všetko vyzeralo v tej chvíli krásne. Dokonca aj zatiahnutá obloha. Olívia si unavene ľahla na zem. Znovu mi zelená farba zachránila život, premýšľala. Okrem pár kúskov vytrhnutej vlny sa mi nič vážneho nestalo. Na tej farbe predsa len niečo bude.

Koniec ukážky

ISBN 978-90-820869-3-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

1. kapitola: Olívia sa dostane do cirkusu

2. kapitola: Nečakaný zvrat

Tiráž