Zápolení o pravdu, naději a lidskou důstojnost

Česká katolická teologie 1850–1950 a výzvy přírodních věd v širším světovém kontextu

Ctirad Václav Pospíšil

Recenzovali:

Mgr. Pavel Černuška, Ph.D.

Mgr. Jan Humplík, Ph.D.

Dr. Ing. Eduard Krumpolc, CSc., Th.D.

doc. Tomáš Machula, Ph.D.

doc. ThDr. Jiří Vogel, Th.D.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Jan Sušer

Obálka Zdeněk Ziegler

Vydání první

© Univerzita Karlova, 2017

© Ctirad Václav Pospíšil, 2017

Monografie je součástí plnění grantového projektu GA ČR 16-080215.

ISBN 978-80-246-3441-8 (print)

ISBN 978-80-246-3530-9 (pdf)

ISBN 978-80-246-4161-4 (epub)

ISBN 978-80-246-4160-7 (kindle)

OBSAH

1. ÚVOD

2. 1.   Základní východiska a charakteristiky daného problému

3. 2.   Dvě teologické inspirace implicitně se nacházející v moderní přírodovědě a vliv přírodovědy na teologii

4. 3.   Pokus o rozplétání gordického uzlu

5. 1. ČESKÁ KATOLICKÁ TEOLOGIE A ASTRONOMIE V OBDOBÍ 1850–1926 A DÁLE

6. 1.1 Nástin základních linií širšího dějinného a myšlenkového kontextu děl českých teologů v oblasti moderní kosmogonie a astronomie

7. 1.2 Kritická analýza textů z pera českých katolických teologů v období 1850–1926, v nichž se vyjadřují k přínosům dobové astronomie a „geogonie“

8. 1.3 Závěr první kapitoly

9. 2. ČESKÁ KATOLICKÁ TEOLOGIE A PROBLEMATIKA EVOLUCE V OBLASTI FAUNY A FLÓRY V OBDOBÍ 1860–1935 A DÁLE, S PŘIHLÉDNUTÍM K PROBLEMATICE FILOSOFIE VĚDY

10. 2.1 Nástin základních linií širšího světového a myšlenkového kontextu děl českých teologů ve vztahu k moderní evoluční problematice v oblasti květeny a zvířeny

11. 2.1.1 Směřování evropské biologie 18. a 19. století k evoluční koncepci vzniku druhů fauny a flóry

12. 2.1.2 Magisterium katolické církve tváří v tvář výzvám moderní přírodovědy v druhé polovině 19. století

13. 2.2 Sonda do české odborné literatury věnované evoluční problematice v druhé polovině 19. století

14. 2.2.1 Časopis Živa a vybrané monografie

15. 2.2.2 Časopis Národního muzea, oblast filosofie vědy, prehistorie, evoluční teorie vzniku druhů

16. 2.3 Česká katolická teologie v letech 1860–1930 a problematika evoluce v oblasti fauny a flóry

17. 2.3.1 Problematika evoluce očima teologů

18. 2.3.2 Evoluce a filosofie vědy v podání teologů a křesťanských filosofů v dalších dobových periodikách

19. 2.4 Závěr druhé kapitoly

20. EXKURS: Několik poznámek k reakcím anglikánské a evangelické teologie na darwinismus ve druhé polovině 19. století a později

21. 3. ČESKÁ KATOLICKÁ TEOLOGIE V OBDOBÍ 1850–1948 (1948–1989) A PROBLEMATIKA VZNIKU-STVOŘENÍ ČLOVĚKA V KONTEXTU DOBOVÉ VĚDECKÉ A TEOLOGICKÉ DISKUSE

22. 3.1 Širší světový kontext reakcí českých katolických teologů na evoluční teorii vzniku člověka v druhé polovině 19. století

23. 3.1.1 Charles Darwin a evoluční teorie vzniku člověka

24. 3.1.2 Pokusy o teistickou-křesťanskou interpretaci stvoření člověka cestou evoluce v poslední třetině 19. století a v prvních desetiletích 20. století

25. 3.2 Problematika vzniku-stvoření člověka v české odborné literatuře (1840) 1850–1914 a dále

26. 3.3 Česká katolická teologie v letech 1860–1948 a evoluční teorie aplikovaná na vznik člověka

27. 3.4 Vyhodnocení dvou výroků magisteria univerzální církve z roku 1909 a 1950

28. 3.4.1 Dokument Papežské biblické komise z roku 1909 o historické věrohodnosti prvních kapitol Genesis

29. 3.4.2 Humani generis

30. 3.5 Pokus o souhrnné vyhodnocení souboru textů z oboru české katolické teologie v letech 1860–1948 i jejich dobového evropského kontextu

31. 3.6 Epilog: Situace v období 1949–1989 a další výhledy dialogu mezi astronomií, evoluční biologií, zejména pak paleoantropologií na jedné straně a teologií na straně druhé

32. 3.6.1 Situace v české katolické teologii v období 1949–1989

33. 3.6.2 Výroky Jana Pavla II. v osmdesátých a devadesátých letech 20. století

34. 3.6.3 Hledání možností pro fundovanou aplikaci teze Alexandra Brauna v křesťanském pojetí stvoření-vzniku člověka; trinitární lektura evoluce jako první etapy divinizace

35. 3.6.3.1 Mivartova teze ve světle systematické teologie

36. 3.6.3.2 Braunova teze ve světle systematické teologie

37. 3.6.3.3 Pokus o harmonizaci předností Braunovy a Mivartovy teze. Člověk jako živočich schopný hřešit. Christologické souvislosti dané definice lidskosti.

38. 3.6.3.4 Ospravedlnění aplikace funkcionálních kritérií lidství; otázka doby ontologického skoku

39. 3.6.3.5 Trojiční, christocentrické a pneumatologické pojetí evoluce jako první fáze divinizace

40. 3.6.3.6 Vzájemné prostupování mezi nahodilostí a svobodou na jedné straně a zákonitostí, inteligentním plánem na straně druhé

41. 3.6.4 Výzva pro fundamentální teology. Přesahy této monografie oproti předchozímu zpracování

42. 3.6.4.1 Místo dané problematiky v rámci systematické teologie a úkoly, které z toho pro nás vyplývají

43. 3.6.4.2 Přesahy této monografie vzhledem k předchozímu zpracování

44. Zkratky

45. Bibliografie

46. Summary

Cognoscetis veritatem, et veritas liberabit vos

J 8,32

Parati semper ad defensionem omni poscenti vos rationem de ea,

quae in vobis est spe,

sed cum mansuetudine et timore

1P 3,15–16

Světlé památce mého otce Ctirada Pospíšila

a dědečka Václava Pospíšila

ÚVOD

Kořeny vzniku této monografie leží velmi hluboko v mém osobním životě. Již jako školou povinný hoch jsem vcelku spontánně zakoušel přitažlivost všeho, co se týkalo astronomie, kosmogonie a velmi záhy také paleoantropologie. Jelikož jsem byl vychováván věřícími rodiči v křesťanské víře, vcelku okamžitě se objevily otázky, jak sladit všechny tyto poznatky s věřeným tajemstvím. Nemalou měrou se tyto otazníky v mé hlavě objevovaly také kvůli způsobu výuky v době komunistické totality, při níž nám bylo často opakováno, že objevy přírodních věd bezezbytku vyvrátily náboženství, zejména pak to katolické. Od samého začátku mne především můj otec i duchovní, které jsem svými otázkami často mořil, jasně zaměřovali k pravdě v její plnosti. Nezpochybnitelné údaje přírodních a nálezových věd je nutno plně respektovat. Biblické texty hovoří o tom, že Bůh stvořil svět a člověka, nikoli o tom, jak si při tom počínal. Mohu s klidnou myslí vyznat, že zásluhou těchto zralých křesťanů napětí mezi vírou a vědou v mém životě prakticky nikdy neexistovalo.

Když jsem díky impulsu ze strany mého přítele a kolegy doc. J. Vogela začal zkoumat, jak čeští katoličtí teologové reagovali na výzvu jménem teorie evolučního vzniku lidstva, zakusil jsem nemálo překvapení, protože to, co jsem o dané záležitosti až doposud slyšel, se výrazně odlišovalo od zjišťovaných skutečností. Zároveň jsem se musel poměřovat s další vrstvou problému, totiž s reakcí na darwinistickou koncepci vzniku rostlinných a živočišných druhů. Spolu s tím jsem pochopitelně nemohl nenarazit na reakce českých katolických teologů na problematiku vzniku vesmíru. Tak se postupně velmi rychle zrodila idea vytvořit knihu, v níž bych dané poznatky předložil odborné i širší veřejnosti.

V prvních dnech roku 2014 spatřila světlo světa monografie C. V. Pospíšil: Zápolení o naději a lidskou důstojnost. Česká katolická teologie 1850–1950 a výzvy přírodních věd v širším světovém kontextu, Olomouc: Nakladatelství UP, 2014,[1] která vyvolala nečekaný zájem ze strany kolegů i ostatních čtenářů, a proto již na podzim téhož roku byl celý náklad prakticky rozebrán. V průběhu roku 2014 jsem sice musel plnit celou řadu jiných badatelských a pedagogických úkolů, nicméně zájem o danou tematiku mne neopouštěl.

Zjistil jsem, že by bylo záhodno prověřit několik dalších významných dobových periodik. Shodou okolností se mi podařilo nalézt některé další publikace, které do výčtu konzultovaných pramenů bezesporu patřily. Dospěl jsem ke kvalitativním posunům na interpretační rovině i na rovině domýšlení dalších systematickoteologických souvislostí a důsledků toho, co se přede mnou stále zřetelněji otevíralo. Když se v posledních měsících roku 2014 přede mnou objevila nabídka ze strany Nakladatelství Karolinum vydat monografii ještě jednou, zjistili jsme společně, že dodatky, doplňky, upřesnění a vylepšení textu překračují to, co by bylo možno definovat jako rozšířené druhé vydání téže publikace. Je pochopitelné, že tato kniha sice v mnohém vychází z výše zmíněné předchozí monografie, nicméně ji kvantitativně i kvalitativně značně překračuje.[2] V úvodu k práci z roku 2014 jsem konstatoval, že můj počin lze vnímat jako první krok na dlouhé cestě, která se před badateli v oblasti dějin teologie i dějin přírodních věd otevírá. Je vcelku logické, že nynější počin si dovolím označit za druhý krok na téže cestě, přičemž si rozhodně nenamlouvám, že by již bylo dosaženo kýženého cíle.

Nová kniha ovšem nutně musí nést originální název, z něhož by na první pohled mělo být patrné, že navazuje na předchozí dílo. Již záhy po vydání první monografie jsem si uvědomil, že v titulu bylo podtrženo to, co přednostně charakterizovalo postoj poctivých teologů a filosofů, tedy ono zápolení o naději a lidskou důstojnost. Při hledání kontextů, v nichž tvořili katoličtí teologové v inkriminovaném období, jsem zároveň narazil na nemalé množství poctivých badatelů a myslitelů z oblasti přírodních a nálezových věd. Již v knize z roku 2014 muselo být každému čtenáři jasné, že i těmto mužům patří můj hluboký obdiv a úcta, a proto jsem do titulu nynějšího publikačního počinu přidal sice jen jedno slůvko, které však má zcela zásadní význam: Zápolení o pravdu, naději a lidskou důstojnost. Česká katolická teologie 1850–1950 a výzvy přírodních věd v širším světovém kontextu. Výraz „pravda“ se tedy přednostně, ale pochopitelně nikoli výlučně, vztahuje k úsilí poctivých přírodovědců, paleontologů a prehistorických archeologů, a sousloví „naděje a lidská důstojnost“ zase přednostně, ale nikoli výlučně, poukazuje k tomu, co bylo základní pohnutkou snažení mnoha teologů a filosofů.

Spletitost nesmírně rozsáhlé problematiky, před níž stojíme, vyžaduje, abychom tento úvod pro větší přehlednost rozvrhli do tematicky vymezených bodů. V prvním z nich obeznámíme čtenáře s pohnutkami, které nás vedly k tomuto poměrně značně riskantnímu podniku.[3] Ve druhém připomeneme dvě teologické inspirace, které se nacházejí v základech moderních přírodních věd, a zároveň se zamyslíme nad vlivem přírodních věd na teologii. Ve třetím bodu pak budeme čtenáře důrazně varovat před obtížností následujícího textu, popíšeme a odůvodníme rozvržení této monografie do jednotlivých kapitol, konečně se zmíníme o našich aspiracích, jež spojujeme s touto prací, která představuje pouze a výlučně první, a nyní též druhý krok, po nichž by měla následovat řada dalších.

1. Základní východiska a charakteristiky daného problému

V odborné i popularizační literatuře se relativně často setkáváme s kritickými tvrzeními, podle nichž by se teologie, která dnes chce vést poctivý dialog s přírodními vědami, měla vyrovnat se svou ne právě blahou minulostí.[4] V kolektivním vědomí společnosti, neteologů,[5] ba dokonce i teologů existuje předporozumění či předsudek, podle něhož by přínosy moderních přírodních věd zejména v 19. století a možná ještě v prvních desetiletích století 20. měly ostře narážet na „zpátečnickou“ a „tmářskou“ teologii, která se v dané době podle představ mnoha dnešních lidí držela téměř doslovného (fundamentalistického) výkladu prvních kapitol knihy Genesis.[6]

Jsou ale takové generalizující rozsudky věrohodné? Určitě je podezřelé, že u žádného takového výroku nenajdeme uspokojující dokumentaci. Každý, kdo se alespoň trochu orientuje v oblasti odborného teologického myšlení, ví velmi dobře, že teologie jakožto interpretační věda vykazuje značnou názorovou pluralitu,[7] což evidentně vylučuje, aby si takovéto zobecňující soudy mohly nárokovat vyšší míru pravdivostní vypovídací hodnoty. Bytostná pluralita vlastní teologickému myšlení se projevuje pochopitelně i v tom, že se v odborné literatuře setkáváme rovněž s poněkud vstřícnějšími soudy o výkonu katolické teologie zejména v druhé polovině 19. století.[8]

Celá záležitost má navíc také etickou stránku, protože výše zmíněné zobecňující soudy můžeme vnímat jako určitý příklad aplikace zcela nepřijatelného principu kolektivní viny. Hrozí tu nejenom špinění dobré pověsti těch teologů, kteří poctivě usilovali o hledání pravdy o člověku, ale také ostrakizování jejich nástupců. Není dokonce ani zcela vyloučeno, že to vše by mohlo jednou vyústit v postih určité skupiny osob jen kvůli jejich světonázorové orientaci, jak to známe z dějin totalitních režimů 20. století, neboť aplikace principu takzvané kolektivní viny v posledním důsledku ukazuje právě tímto směrem.

Tato monografie si zatím nemůže klást za cíl podrobně zmapovat postoje světové katolické teologie k dané problematice ve výše vymezeném období. Práce, jejichž autoři se zabývají touto tematikou na mezinárodní rovině, sice existují, leč zpravidla v nich scházejí důležité kontexty dobového stavu přírodních věd i mapování postojů tehdejší širší odborné veřejnosti k dané otázce. Bez tohoto společenského názorového pozadí pochopitelně není možno adekvátním způsobem, tedy nikoli anachronicky, hodnotit dobové postoje teologů a zejména to, na jaké úrovni se vyrovnávali s více či méně (ne)falzifikovatelnými údaji dobové vědy. Navíc se v takovýchto publikacích věnuje pozornost jen vybraným dílům, a tak nedochází k zachycení skutečného stavu kolektivního vědomí obce odborníků v oboru teologie ve vztahu k předmětné problematice. Mezi metodologické problémy, s nimiž se kritický čtenář při četbě těchto jinak bezesporu přínosných děl setkává, patří také nerozlišování otázky evoluce v oblasti fauny a flóry od otázky aplikace evoluce na vznik-stvoření člověka a bohužel také často nedostatečná reflexe současného stavu bádání zejména v oblasti paleoantropologie a paleogenetiky. V průběhu bádání jsme se mnohokrát přesvědčili o důležitosti detailů, o nichž zatím naše odborná literatura nic nevěděla. Objev určité publikace totiž vedl nejednou k tomu, že bylo třeba více méně zásadním způsobem modifikovat námi nastiňovaný obraz celkové situace i prezentaci dané problematiky v rámci jednotlivých kapitol. Chceme-li jednoho dne vytvořit adekvátní obraz toho, jak teologové reagovali na výzvy přírodních věd na celosvětové úrovni, pak podle našeho mínění nezbývá nic jiného než pokud možno co nejdetailněji zpracovat průběh tohoto nesmírně zajímavého procesu na národní-regionální úrovni dějin teologie, což nám následně poskytne možnost, abychom cestou syntézy dospěli k vytvoření celkového obrazu na mezinárodní či světové úrovni. Zároveň pak bude možno zpětně upřesnit mnohé na národní úrovni, protože budeme mít možnost pomocí srovnávání vyjasnit mnohé diachronní souvislosti, které zatím bohužel zůstávají skryty ve více či méně hlubokém šeru. Z uvedených důvodů jsou tedy vlastním předmětem našeho studia dobové texty z pomyslné kuchyně české katolické teologie a také texty, v nichž se projevuje vědomí širší odborné veřejnosti v dobovém českém prostředí, zejména pokud jde o druhou polovinu 19. století. Širší světové kontexty z oblasti dějin teologie a přírodních věd pochopitelně nemůžeme zcela opomenout, zároveň ale konstatujeme, že se jedná o pouze obecnější a v mnoha ohledech provizorní náčrty, byť již nyní si dovolím konstatovat, že i na této úrovni má tato monografie co nabídnout, jak čtenář uvidí zejména ve třetí kapitole.

Jak již bylo naznačeno, výraznou pohnutkou, která nás vedla k práci na tomto tématu, jsou výše zmíněná negativní předporozumění, pokud se nejedná přímo o předsudky, týkající se myšlenkového výkonu katolické teologie v reakci na přínosy moderních přírodních věd. Jelikož jsou tato mínění poměrně hluboce zakořeněna, nezbývá nám nic jiného, než abychom na co možná nejrozsáhlejším souboru dobových textů[9] dokumentovali to, jak čeští katoličtí teologové doopravdy reagovali na výzvy moderních přírodních věd. Až následující průběh zkoumání ukáže, nakolik jsou výše zmíněné soudy oprávněné, či neoprávněné.

Dále je třeba podotknout, že nechceme vybrat jen ty nejkvalitnější, vysloveně odborné publikace, protože naším cílem je zmapovat stav kolektivního odborného vědomí obce českých katolických teologů s jeho světlejšími i stinnými stránkami a také to, jak se toto vědomí v průběhu desetiletí rozvíjelo a kam nakonec také dospělo. Nepůjde tu pochopitelně jenom o historii, o sebevědomí české katolické teologie, ale také a možná především o hlubší porozumění dnešní názorové situaci, na základě čehož pak budeme s to mnohem kvalifikovaněji uvažovat o dalším směřování teologické reflexe v předmětné oblasti. Historii přece studujeme primárně proto, abychom porozuměli dnešku a sobě, abychom se dokázali poučit z chyb, které není žádoucí opakovat.

Zároveň velmi důrazně podtrhujeme, že naším cílem není poskytnout na tomto místě kompletní přehled dobové teologické literatury, což je z pochopitelných důvodů téměř nemožné, nýbrž předložit velmi široce pojatou sondu, která nám umožní dospět k co nejspolehlivějšímu obrazu dobového stavu věcí. Mělo by být evidentní, že takto získanou mozaiku údajů bude možno dále doplňovat, což povede následně k určitým korekturám námi dosažených výsledků. Takový je ale osud badatelských prací.

Dlužno konstatovat, že žádný jiný autor doposud neposkytl odborné veřejnosti ani monografii, ani odbornou studii v periodiku či sborníku, která by takovýmto způsobem mapovala dějiny myšlenkových forem, jejichž prostřednictvím čeští katoličtí teologové reagovali na výzvy moderních přírodních věd. Proto náš podnik představuje vzhledem k předchozí publikaci z roku 2014 – jak již bylo konstatováno výše – pomyslný druhý krok, po němž, jak pevně doufáme, budou následovat kroky další.[10] Problematika historického bádání v této oblasti dějin české katolické teologie se touto monografií tedy rozhodně neuzavírá, nýbrž v pravém slova smyslu pouze posouvá o kousek dál.

Problematika a priori výrazně negativních soudů na adresu výkonu teologů, kteří se museli a musejí neustále vyrovnávat s přínosy přírodních věd, si jako pohnutka našeho nynějšího snažení určitě zasluhuje poněkud hlubší reflexi. Zaznívají-li totiž takto laděná hodnocení z úst teologů, souvisí to zřejmě se snahou o sebekritiku a neideologičnost. Není-li však tato sama o sobě ušlechtilá tendence opřena o solidní kritické historické bádání, pak hrozí, že se vše zvrhne v populistické podbízení a v laciné zamlžování vlastní identity, které je spjato s nespravedlivým postupem vůči řadě osob, jež na svou obranu již nemohou pozvednout vlastní hlas. Jestliže se ale objevují tyto hanlivé soudy u zastánců materialistického světonázoru, stojí za nimi poněkud jiná motivace, která se zřetelně projevuje i v následující citaci. Předesílám, že jakožto člověk, který zakusil dobu „vědeckého světového názoru“, jímž byl pochopitelně zcela povinně ten materialistický, se při četbě následujících slov bez nadsázky otřásám:

Jakmile se ujme trend považovat nadpřirozeno za produkt lidského mozku, pravděpodobně nebude cesty zpět, navzdory lítému reakcionářství některých věřících. Vzestup fundamentalismu, jehož vyznavači se snaží ovládnout vědecký výzkum v některých částech západního světa, nás, pravda, nutí chvíli posečkat, z dlouhodobějšího hlediska se však zdá nepravděpodobné, že vědecký pokrok, popírající působení nadpřirozených sil, je možné zastavit.[11]

Čteme-li právě uvedený text jen trochu kriticky, musíme okamžitě konstatovat, že výrok rozhodně nepatří do oblasti přírodních věd. Kognitivní archeologie aplikovaná na výzkum prehistorických náboženství je totiž vědou po výtce interpretační, a to až natolik, že často na soudného čtenáře může působit jako určitá „dohadologie“. Přílišné sebevědomí nositele určité interpretace je přinejmenším podezřelé, protože každý, kdo se pohybuje na poli interpretačních věd, si je velmi dobře vědom toho, že jeho vlastní výkon je výrazně podmíněn jednak předporozuměním, jednak ochotou ho v závislosti na poznávaném měnit. Kde tato sebekritičnost a ochota scházejí, tam bychom měli hovořit spíše o ideologii než o vědě v pravém slova smyslu.[12]

Konec ukázky